Senát
Národního shromáždění R. Čs. r. 1934.
10. zasedání.
Tisk
Interpelace
V poslední době množí se případy tak rozdílného právního nazíraní a správního postupu v otázkách týkajících se státního občanství československého, nechť běží o uznání československých občanů za státní občany Čsl. republiky či o udělování československého státního občanství cizincům, že vzbuzují odůvodněné obavy v této tak důležité otázce pokud se týče právní a správní jistoty osob, o něž jde. Lze pozorovati, že na jedné straně příslušné československé úřady postupují při udělování státního občanství cizincům nejen velmi rychle, ale také velmi blahovolně, na straně druhé pak, že lidem českým činí se závažné překážky, než aby se jim dostalo jejich práva k státnímu občanství československému.
Tak v případě docenta university Karlovy Dra Josefa Huttera, jenž žádal za vydání osvědčení o státním občanství a po zamítnutí domáhal se uznání za československého státního občana, postupovaly úřady tak stroze, že podepsaní touto cestou musejí žádati o zjednání nápravy. Docent JUDr Josef Hutter se narodil 28. II. 1894 v Praze, po otci je domovským právem příslušný do Prahy, je české národnosti, vychodil v Praze české národní školy, vystudoval české gymnásium i universitu v Praze, jsa rodově i národnostně Čech. Území Čech nikdy neopustil, kromě let 1914-1918, kdy konal službu v poli. Nezískal žádné jiné příslušnosti leč pražské ani státního občanství v jiném státě. Byl dosud vybaven československými papíry jako státní občan československý domovsky do Prahy příslušný a na jejich základě byl r. 1920 promován, r. 1927 habilitován na universitě Karlově, je od 15. července 1920 do dnes nepřetržitě ve státní službě; od 28. října 1918 příslušník československé armády (věstník M. N. O. č. 98/1919, nadporučík v záloze v 2. jezdeckém pl.), vykonávaje všechna z toho plynoucí práva i povinnosti, civilní i vojenské, státního občana československého. Při příležitosti návrhu na jeho jmenování mimořádným profesorem university Karlovy byl vyzván, aby předložil osvědčení o státním občanství československém, a tu mu toto bylo nejen odepřeno, nýbrž i popřeno, že je státním-občanem československým. Podepsaní zjistili při jednání o státní občanství docenta JUDra Josefa Huttera z jednacích listin, že příslušné československé úřady, Zemský úřad v Praze a ministerstvo vnitra, nepostupovaly způsobem nezávadným.
Především řečené úřady podkládají ústavnímu zákonu č. 236/1920 Sb. z. a n. mylný výklad. Docent Hutter opírá existenci svého československého státního občanství o § 1, odst. 3. citovaného zákona, který praví, že státními občany československými jsou: >Bývalí státníobčané němečtí, rakouští, uherští, kteří se narodili na území republikyčeskoslovenské jalo děti státních občanů německých, majících na tomto územířádné bydliště, nebo státních občanů rakouských nebo uherských, majících tamprávo domovské, i když osoby, o něž jde, nemají v době, kdy tento zákon vejdev platnost (t. j. 16. července 1920) bydliště, nebo domovského práva vČeskoslovenské republice.<
Ze svrchu řečeného curricula vitae JUDra Huttera vyplývá, že splnil nejen všechny podmínky ústavním zákonem požadované, nýbrž nad ně ještě prokazuje domovské právo i bydliště v Praze. Nicméně, příslušné československé úřady přičiňují k cit. zákonu podmínky, které v zákonu obsaženy nejsou a které vyloučil Nejvyšší správní soud judikátem ze dne 29. dubna 1932, č. 6838 (Bohuslav A. čís. 9865, roč. XIV; str. 669). Tímto postupem příslušné československé úřady přičiňují jednak k zákonu výklad, který Nejvyšší správní soud označil jako mylný a protizákonný, přesto, že citovaný nález Nejvyššího správního soudu musí jím býti znám, jednak ukládají JUDru Hutterovi podmínky, pro něž není zákonného podkladu a proti nimž se brání stížností k Nejvyššímu správnímu soudu, podanou 31. května t. r. pod č. j. 11687/34.
Další okolnosti, jež vyšly najevo při projednávání státního občanství JUDra Huttera opravňují k mínění, že příslušné československé úřady užívají citovaného zákona proti JUDru Hutterovi nejen mylně a protizákonně, nýbrž se zjevnou snahou zbaviti jej práv československého státního občanství. Z řečených okolností uvádějí podepsaní alespoň tyto, které lze prokázati ze spisů, vedle ostatních, které by vyšly na jevo provedeným vyšetřováním.
Od samého počátku uplatňuje JUDr Hutter nárok na československé občanství podle § 1, odst. 3. a z té příčiny předlužil Zemskému úřadu doklad magistrátu hlavního města Prahy o své domovské příslušnosti v Praze, kde je tento nárok s citovaným §em i odstavcem vepsán. Také všechna další podání o tento paragraf 1 a odstavec 3 opíral. Nicméně příslušné úřady odpíraly posoudit jeho nárok podle dožadovaného paragrafu a odstavce, užívaly opětovně paragrafů jiných, a teprve po intervenci podařilo se přiměti je k tomu, aby se alespoň negativně podle §u 1, odst. 3, vyslovily. Postup tento není zajisté prost snahy mařiti jednání o jeho státní občanství. To vyplývá i z okolností dalších. Na poukaz přednosty oddělení I. Zemského úřadu, vlád. rady dra Heinze prokazuje se výpisem jednacích čísel, který mu učinil referent dr Šulc, že vyzvedl JUDr Hutter na magistrátě k nahlédnutí pro Zemský úřad některé spisy, týkající se jeho domovského práva v Praze a donesl je do Zemského úřadu. Sotvaže však tyto listiny donesl a předložil, byly mu spolu s osobními dokumenty drem Šulcem - podle jeho sdělení na poukaz vládního rady Heinze - a na základě prý telefonického rozhodnutí ministerstva vnitra - odebrány a zabaveny s tím, že jako cizozemec nesmí je chovat u sebe. Nejprve bylo odepřeno vydati JUDru Hutterovi o zabavení potvrzení, na rozhodný však odpor jeho bylo mu vystaveno potvrzení na spisy ze spisovny města Prahy na útržku upíru v takové formě, že archiv města Prahy zdráhal se je přijati, neboť je pokládal za padělek JUDra Huttera. Přes to ve spisech odeslaných ze Zemského úřadu magistrátu hl. města Prahy je vsunut příkaz, aby město odebralo JUDru Hutterovi to, co mu bylo proti platným předpisům zabaveno na Zemském úřadě. Jednání toto, charakterisované zatím jen těmito dvěma okolnostmi, nenasvědčuje, že příslušný úřad mínil podle zákona neosobně záležitost JUDra Huttera posuzovati.
JUDr Hutter kromě cit. §u 1, odst. 3. ústavního zákona č. 236/1920 ukazoval na okolnost, že 18. října 1918 přihlásil se do československé armády a složil vojenskou přísahu věrnosti republice, konaje dále potom vojenské své povinnosti a ještě letos 19. dubna absolvoval instrukční kurs pro důstojníky v záloze. V zamítavých rozhodnutích Zemského úřadu a ministerstva vnitra není vojenská přísaha nejen náležitě oceněna ve svém významu, nýbrž závaznost její se strany státní moci československé popřena. Podepsaní protestují proti takovémuto podlamování československé brannosti právě v dobách, kdy se vynakládá všechna péče, aby brannost československé armády byla nejen uchována, nýbrž i zvýšena. To také kontrastuje s případem profesora německé university v Praze, který byv jmenován do Prahy přijal jako cizinec státní občanství československé s tím, že jeho synové nebudou nuceni sloužit v české armádě. Jmenují-li podepsaní tento případ z německé university pražské, nemohou neporovnati s postupem namířeným proti českému docentu blahovolný postup, jaký je právě na německé universitě prokazován cizincům. Nejen, že prorektor této university v těchto dnech přiznal, že jsou na ní ještě profesoři, kteří státní občanství československé nemají, nýbrž je známo, že v určitých případech přijali je jiní jen pod nátlakem ze strany československých úřadů, na př. prof. Ernst Ott z Brandeburku a p. (Doklady o tom v MŠANO.).
Z řečeného vyplývá, že postup příslušných československých úřadů proti doc. dru Hutterovi odporuje zákonu a přidržuje se mylného výkladu zákona, a nad to, že nemá vlastnosti, jež nutno od úředního postupu neúprosně požadovati. Škodí vědecky i existenčně českému badateli, ještě více však poškozuje mravní hodnoty, na nichž stát trvá.
Z té příčiny táží se podepsaní, hodlá-li pan ministr vnitra záležitost tuto přezkoušeti a zjednati nápravu.
V Praze, dne 3. července 1934.
dr Řehák, Rovňan, Thoř, Kianička, Bergman, ing. Havlín, Horák, Janček, Navrátil, Curkanovič, Janík.