Podepsaní navrhují: Ústavodárné
Národní shromáždění rač
se usnésti na tomto zákoně:
Ústavodárné Národní shromáždění
republiky Československé usneslo se na tomto zákoně:
(1) Dnem počátku účinnosti
tohoto zákona se vyvlastňují pro Československou
republiku soukromé výdělečné
ústavy léčebné a ošetřovací.
(2) Soukromými výdělečnými
ústavy léčebnými a ošetřovacími
podle tohoto zákona se rozumějí ústavy
vybavené lůžky pro ošetřovance,
které mají za účel poskytovati vyšetření
nebo léčení, případně
ošetření lékařem nebo za spolupůsobení
a pod dozorem lékařovým (všeobecné
nebo speciální nemocnice, sanatoria, ústavy
vyšetřovací, ústavy pro chronicky nemocné,
pro rekonvalescenty, pro porody, pro nervově a duševně
choré a jiné ústavy toho druhu), jestliže
jim nebylo uděleno právo veřejnosti a jsou-li
ve vlastnictví:
a) osob fysických nebo společnosti obchodního
práva,
b) spolků a společenstev výdělkových
a hospodářských, jestliže provozují
ústav za účelem dosažení zisku,
c) sem nespadají ústavy a nemocnice dobročinných
spolků (Zemský spolek proti tuberkulose, Milosrdní
bratři, Spolek Humanita atd.) a ústavy jsoucí
v majetku nebo v provozu nositelů nemocenského pojištění.
d) Vyvlastnění nepodléhají malé
pensionáty vedené lázeňskými
lékaři v léčebných a lázeňských
místech pod 20 lůžek.
(3) Vyvlastnění není na újmu,
jsou-li ústavy v odstavci 2 uvedené t. č.
používány veřejnou správou.
Předmětem vyvlastnění je veškeren
movitý i nemovitý majetek, který výlučně
nebo alespoň převážně slouží
nebo je určen k provozu vyvlastňovaných ústavů.
(1) Ministerstvo vnitra v dohodě s ministerstvem
zdravotnictví (na Slovensku po slyšení příslušných
pověřenectev) označí výměrem
majetek, který byl vyvlastněn podle tohoto zákona,
a učiní opatření, aby byl bez odkladu
převzat do státní správy (§ 7,
odst. 1) a to ku dni, který se ve výměru
určí. Výměr vyhlásí
s účinkem doručení v Úředním
listě, na Slovensku též v Úradnom vestníku.
Známé vlastníky vyrozumí též
písemně.
(2) Přechod nemovitostí a knihovních
práv na Československou republiku zapíše
knihovní soud ve veřejných knihách
na návrh ministerstva vnitra s odvoláním
na tento zákon.
(1) Za majetek, vyvlastněný podle tohoto
zákona, poskytne stát náhradu. Výši
náhrady stanoví ministerstvo vnitra po dohodě
s ministerstvem financí a nejvyšším úřadem
cenovým na podkladě návrhu okresního
národního výboru, který provede potřebná
šetření.
(2) Pro určení náhrady je rozhodný
stav majetku a závazků v den převzetí
do správy státu (§ 3, odst. 1). Náhrada
se rovná obecné ceně vyvlastněného
majetku, kterou zjistí okresní národní
výbor podle úředních cen a není-li
jich, úředním odhadem. Od takto zjištěné
ceny se odečtou:
a) závazky knihovně zajištěné
na vyvlastněných nemovitostech,
b) soupisem podle § 5 zjištěné závazky
dosavadních vlastníků vyvlastněného
majetku, vzniklé s jeho pořízením
a udržováním nebo spojené s provozem
vyvlastněného ústavu,
c) investiční podpory poskytnuté dosavadnímu
vlastníku z veřejných prostředků.
(3) Náhrada se vyplatí do šesti
měsíců od jejího pravoplatného
určení. Lze ji zaplatiti též ve státních
cenných papírech, účtovaných
jmenovitou hodnotou.
(1) Soupis závazků zmíněných
v odstavci 2, písm. b) provede okresní národní
výbor. Za tím účelem vyzve vyhláškou,
kterou uveřejní v Úředním listě,
na Slovensku v Úradnom vestníku, vyvěsí
na úřední desce na dobu nejméně
15 dní a vedle toho uvede ve známost jiným
způsobem v místě obvyklým každého,
vůči němuž mají vlastníci
vyvlastněného majetku takové závazky,
aby je ohlásil a osvědčil okresnímu
národnímu výboru ve lhůtě jím
stanovené, jinak že k nim nebude přihlédnuto.
(2) Vyhláška se doručí vždy
také bernímu úřadu a známým
věřitelům. Lhůta k ohlášení
práv musí činiti nejméně 30
dní po dni, kdy může být vyhláška
sňata s desky okresního národního
výboru. Konec lhůty buď ve vyhlášce
uveden kalendářním dnem.
(3) Ke knihovně nezajištěným
závazkům, které nebyly včas ohlášeny
a osvědčeny, se při určení
náhrady (§ 4, odst. 2) nepřihlíží
a stát za ně neručí (§ 6, odst.
1).
(1) Stát ručí bez újmy
případného ručení svého
předchůdce za závazky:
a) uvedené v § 4, odst. 2, písm. a),
b) uvedené v § 4, odst. 2, písm. b), budou-li
jím uznány nebo soudem na jisto postaveny, a to
nejvýše do částky, kterou byly započteny
pro určení náhrady. Ručení
je však v tomto případě zbaven, zaplatil-li
na takových závazcích již tolik, kolik
činí obecná cena vyvlastněného
majetku po odečtení závazků uvedených
pod písm. a).
(2) Je-li vyvlastněný majetek zřejmě
předlužen, může se stát zprostiti
ručení podle odstavce 1, s výjimkou ručení
za závazky, které by nebyly dotčeny prohlášením
konkursu tím, že hodnotu rovnající se
obecné ceně vyvlastněného majetku,
po odečtení závazků, které
zůstanou nedotčeny, složí k soudu jako
samostatnou majetkovou podstatu a navrhne, aby byl zřízen
opatrovník, který by vypořádal závazky
a je-li třeba, navrhl prohlášení konkursu
na podstatu náhrady.
(1) Vyvlastněný majetek spravuje ode
dne, kterým přechází do správy
státu (§ 3, odst. 1) zemský národní
výbor (na Slovensku pověřenectvo zdravotnictví)
nebo orgán jím pověřený.
(2) Až do tohoto dne je povinen provozovati vyvlastněný
ústav dosavadní provozovatel s péčí
řádného hospodáře na vlastní
účet.
(3) Okresní národní výbor
může již před vydáním výměru
podle § 3 zavésti národní správu
do majetku uvedeného v § 2, je-li toho třeba
k zajištění řádného nerušeného
provozu ústavu, a to až do jeho převzetí
do státní správy. Národní správce
spravuje majetek na účet dosavadního vlastníka,
jinak platí pro národní správu obdobně
ustanovení dekretu presidenta republiky ze dne 19. května
1945, č. 5 Sb., o neplatnosti některých majetkově
právních jednání z doby nesvobody
a o národní správě majetkových
hodnot Němců, Maďarů, zrádců
a kolaborantů a některých organisací
a ústavů.
(1) Orgán spravující vyvlastněný
majetek (§ 7, odst. 1) může odporovati právním
jednáním, která vykonal vlastník a
provozovatel vyvlastněného majetku (ústavu)
po 1. lednu 1947 v úmyslu poškoditi nebo ztížiti
vyvlastnění nebo zavléci ve svůj nebo
cizí prospěch majetkové hodnoty, které
jsou předmětem vyvlastnění.
(2) Odporovati lze do jednoho roku od převzetí
vyvlastněného majetku do státní správy.
Jinak platí přiměřeně ustanovení
odpůrčího řádu, vydaného
zákonem ze dne 27. března 1931, č. 64 Sb.
Služební a platové poměry zaměstnanců
vyvlastněných ústavů, kteří
budou převzati do služeb státu, se upraví
smlouvou podle směrnic, na níž se usnese vláda.
(1) Nositelé veřejnoprávního
sociálního pojištění mohou požádati
u ministerstva vnitra do tří měsíců
od uveřejnění výměru podle
§ 3, odst. 1 o převedení vyvlastněného
majetku do svého vlastnictví.
(2) O žádosti rozhodne ministerstvo vnitra
v dohodě s ministerstvem financí, zdravotnictví
a sociální péče (na Slovensku po slyšení
příslušných pověřenectev)
výměrem, řídíc se veřejným
zájmem na plánovité a spořádané
ústavní zdravotní péči.
(3) Vyhoví-li se žádosti, přechází
dnem pravoplatnosti výměru (odstavec 2) vlastnické
právo k vyvlastněnému majetku na nositele
veřejnoprávního sociálního
pojištění, který vstupuje k tomuto dni
ve veškerá oprávnění, práva
a závazky státu k převzatému majetku
z tohoto zákona. Nositel pojištění nahradí
státu v tomto případě vše, co
tento na převzatý majetek (ústav) vynaložil
a odečte si vše, co stát při provozu
ústavu z skal.
(4) Přechod nemovitostí a knihovních
práv na nositele pojištění zapíše
knihovní soud ve veřejných knihách
na návrh nositele na podkladě výměru
podle odstavce 2.
Veškeré písemnosti, jednání a
úkony potřebné k provedení tohoto
zákona jsou osvobozeny od všech daní, dávek
a poplatků.
(1) Okresní národní výbor
potrestá, nejde-li o čin soudně trestný,
jako správní přestupek:
a) jednání a opomenutí spáchaná
v úmyslu poškoditi nebo ztížiti vyvlastnění
nebo zavléci ve svůj nebo cizí prospěch
majetkové hodnoty, které jsou předmětem
vyvlastnění, pokutou do 1,000.000 Kčs nebo
vězením (uzamčením) do 1 roku nebo
oběma těmito tresty,
b) jednání a opomenutí příčící
se ustanovení § 7, odst. 2, pokutou do 100.000 Kčs
nebo vězením (uzamčením) do 3 měsíců,
nebo oběma těmito tresty.
(2) Pro případ nedobytnosti pokuty buď
vyměřen náhradní trest vězení
(uzamčení) podle míry zavinění
v mezích sazby trestu na svobodě na čin stanovené;
byl-li vedle pokuty uložen i trest na svobodě, nesmí
trest na svobodě spolu s náhradním trestem
vězení přesahovati nejvyšší
mez sazby trestu na svobodě.
Soukromé výdělečné ústavy
léčebné a ošetřovací (§
1, odst. 2) nelze napříště zřizovati.
Tento zákon nabývá účinnosti
dnem vyhlášení; provedou jej ministři
vnitra, zdravotnictví, sociální péče
a financí.
Již za první republiky jsme měli citelný
nedostatek lůžek ve veřejných ústavech
léčebných a ošetřovacích.
Válkou a okupací byla řada veřejných
ústavů zničena nebo poškozena, nové
ústavy se nemohly budovati a kromě toho stoupla
i velmi podstatně nemocnost obyvatelstva. Proto nyní
trpíme velikým nedostatkem nemocničních
a vůbec ústavních lůžek. V rámci
dvouletého plánu nelze ještě přistoupiti
k větším investičním pracem ve
zdravotnickém ústavnictví a proto je třeba,
aby všechny stávající ústavy
byly plánovitě a co nejúčelněji
využity. V Československé republice je v provozu
několik desítek soukromých výdělečných
ústavů léčebných a ošetřovacích.
Tyto ústavy se provozují za účelem
dosažení co nejvyššího zisku a jsou
určeny především pro zámožné
vrstvy obyvatelstva. V důsledku měnových
opatření jsou tyto ústavy nyní méně
vyhledávány, takže v některých
z nich jsou stále lůžka volná. To platí
zejména o soukromých ústavech pro duševně
a nervově choré, které se stávají
útočištěm hrstky zámožných
kolaborantů. Ošetřovací sazby v těchto
ústavech jsou pro široké vrstvy pracujících
neúnosné, takže ústavy jsou jim nedostupny.
V denním tisku bylo na př. upozorňováno
na poměry v soukromém sanatoriu pro duševně
a nervově choré ve Veleslavíně, které
má 80 lůžek a krásnou zahradu v rozloze
4 ha. V tomto ústavu při komisionelním šetření
zemského národního výboru v Praze
bylo všeho všudy 28 pacientů, na něž
připadalo 34 osob ošetřovatelského personálu
a ostatních zaměstnanců (z toho 4 lékaři
a 16 ošetřovatelek). Právě tak bylo
v denním tisku upozorňováno na poměry
v ústavu pro duševně choré v Pezinoku,
který patří a je provozován akciovou
společností a používán pro potřeby
státní nemocnice v Bratislavě. V tomto ústavu
jsou pacienti léčeni prací, při čemž
v květnu 1946 při 11 až 16 hodinové
denní pracovní době obdrželi na odměnách
17.795 Kčs, t. j. průměrně 127 Kčs
na osobu měsíčně. Místnosti
tohoto ústavu jsou vlhké a nedostatečně
vytápěné, strava je hygienicky závadná.
Pacienti jsou stiženi svrabem, v ústavu se šíří
tuberkulosa, mrtvoly jsou ponechávány 24 hodin v
ložnici nebo na chodbě, sláma ve slamnících
se po pomočení nevyměňuje a páchne.
Brány ústavu nejsou střeženy, takže
pacienti se rozcházejí po okolí po žebrotě
a z ústavu prchají.
Je proto ve veřejném zájmu, aby soukromé
výdělečné ústavy léčebné
a ošetřovací byly vyvlastněny, aby byly
odevzdány do správy státu nebo nositelů
veřejnoprávního sociálního
pojištění a aby se jich mohlo použíti
k řádné a plánovité veřejné
ústavní zdravotní péči.
Proto tento zákon navrhuje vyvlastnění všech
soukromých výdělečných ústavů
léčebných a ošetřovacích
uvedených v § 1 a to za náhradu. Nejde tu o
znárodnění dalšího oboru soukromého
podnikání, nýbrž pouze o rozvedení
zásady § 365 občanského zákona,
který jsme převzali již z bývalého
Rakouska a který stanoví, že žádá-li
toho obecné dobro, musí člen státu
za přiměřené odškodnění
postoupiti i úplné vlastnictví věci.
O většinu soukromých výdělečných
ústavů léčebných a ošetřovacích
mají zájem nositelé veřejnoprávního
sociálního pojištění, kteří
k zaplacení náhrady mají dostatečné
prostředky ve svých premiových reservách.
Některé soukromé ústavy jsou pouze
malého rozsahu a hodí se proto spíše
pro provoz nemocenských pojišťoven než pro
účely veřejné správy zdravotní.
Mnohé soukromé ústavy bude lze přičleniti
k sousedícím ústavům nemocenských
pojišťoven. Tak na příklad porodní
sanatorium Dr. Jos. Záhorského v Praze XII., Londýnská
ul. by bylo lze připojiti k porodnímu sanatoriu
Svazu nemoc. pojišťoven v téže ulici, které
by při rozšířeném počtu
lůžek mohlo daleko hospodárněji a lépe
pracovati. Náhradu za vyvlastněné ústavy
bude lze podle § 4, odst. 3 zaplatiti ve státních
cenných papírech účtovaných
jmenovitou hodnotou. Úhradové břemeno bude
tak možno rozvrhnouti na více let. Náklad,
spojený s provedením tohoto zákona, který
bude činit 50 milionů Kčs, bude kryt opatřením
státní výpůjčky amortisovatelné
během 5 let. Náklady na amortisaci této výpůjčky
budou pojaty do státních rozpočtů
na léta 1948 až 1952.
Podrobnosti jsou patrny ve zvláštní části
důvodové zprávy.
Je třeba, aby se vyvlastnění provedlo co
nejrychleji nejjednodušším způsobem. Proto
se osnovou vyvlastňují ústavy přímo
ze zákona. Odstavec 2 vymezuje pojem ústavů
postižených tímto zákonem takovým
způsobem, že v praxi nebude pochybnosti o tom, kterých
ústavů se vyvlastnění týká.
Osnova se omezuje na ústavy vybavené lůžky
pro ošetřovance, takže na příklad
soukromé vyšetřovací ústavy a
ambulatoria, kam pacienti pouze docházejí, nebudou
osnovou postiženy. Ústavy jednotlivců nebo
společností obchodního práva (na příklad
akciových společností, společností
s ručením omezeným atd.) je třeba
pokládati vždycky za ústavy výdělečné.
Spolkové a společenstevní ústavy naproti
tomu postihuje osnova pouze v těch případech,
kdy jsou provozovány za účelem dosažení
zisku. Takovýchto ústavů ovšem nebude
mnoho. Většina spolkových ústavů
je provozována za účely charitativními
a takovéto ústavy nebudou osnovou postiženy.
Odstavec 3 dále stanoví, že vyvlastnění
není na újmu, jsou-li soukromé výdělečné
ústavy t. č. používány veřejnou
správou. Zde máme na mysli zejména ústav
pro duševně choré v Pezinoku, zmíněný
ve všeobecné části důvodové
zprávy, který je t. č. provozován
jako afilovaný ústav státní nemocnice
v Bratislavě.
Ústavy sloužící veřejným
účelům a provozované korporacemi dobročinnými
a charitativními stejně jako nositeli nemocenských
pojištění mají stejné postavení,
jako úřady veřejné.
V lázeňských místech má řada
lékařů lázeňských ve
svých soukromých domech omezený počet
lůžek, kde nemocní a lázeňští
hosté vyžadují neustálého lékařského
dozoru a péče, jsou umísťováni
v zájmu svého zdraví. Bylo by nehospodárné,
aby stát nebo veřejné korporace musely podobné
malé podniky provozovat a naopak jejich uzavřením
přišli bychom o několik set ústavních
lůžek. Naproti tomu nesmějí touto výminkou
být kryti lékaři, kteří ve
velkých městech mají t. zv. soukromá
sanatoria výdělečná, pokoutná
a nezákonné lékařské praxe
(potraty).
Předmětem vyvlastnění je pouze takový
majetek, který výlučně nebo alespoň
převážně slouží nebo je
určen k provozu vyvlastňovaných ústavů.
Vyvlastnění tedy nepostihne na příklad
zařízení soukromého bytu majitele
vyvlastněného ústavu, i když tento přímo
v ústavu bydlel.
Soukromé výdělečné ústavy
léčebné a ošetřovací se
vyvlastňují přímo ze zákona.
Výměr podle odstavce 1 není tedy aktem konstitutivním,
nýbrž pouze deklaratorním, to znamená,
že k vyvlastnění nedochází teprve
vydáním výměru, nýbrž
již dnem počátku účinnosti tohoto
zákona. Výměr pouze uvede ve veřejnou
známost, které ústavy byly zákonem
vyvlastněny.
Za vyvlastněný majetek se poskytne náhrada
ve výši jeho obecné ceny, tedy podle zásady,
kterou se řídily všechny vyvlastňovací
zákony z doby první republiky i staré zákony
rakouské. Pro určení náhrady je rozhodný
stav majetku a závazků v den převzetí
do správy státu, takže se přihlédne
i k závazkům, které vzešly dosavadnímu
provozovateli ústavu ještě po nabytí
účinnosti tohoto zákona, dříve
než byl státními orgány ústav
převzat. Při určování náhrady
se od obecné ceny odečtou pouze ty závazky,
které stát přejímá. O tomto
ručení státu bude blíže promluveno
v odůvodnění § 6. Kromě toho
se ovšem odečítají investiční
podpory, poskytované dosavadnímu vlastníku
z veřejných prostředků, tak jak je
to na příklad již stanoveno v § 4, odst.
2 vlád. návrhu zákona o poradenské
zdravotní péči.
Toto ustanovení umožňuje okresnímu národnímu
výboru rychlým způsobem zjistiti skutečný
stav závazků na vyvlastňovaném majetku.
Podle § 1409 obč. zákona odpovídá
ten, kdo převzal jmění nebo podnik, bez újmy
dalšího ručení zcizitelova, věřitelům
přímo pouze za dluhy, náležející
ke jmění nebo podniku, které při odevzdání
znal nebo musel znáti. Ručení jest však
zbaven, jakmile zaplatil na takových dluzích již
tolik, kolik činí hodnota převzatého
jmění nebo podniku. Ve smyslu této zásady
je upraveno i ručení státu za závazky
k vyvlastněnému majetku podle této osnovy.
Při tom se za dluhy, které nabyvatel znal nebo musil
znáti, pokládají pouze ony, které
jsou vyznačeny v pozemkových knihách nebo
byly pojaty do soupisu podle § 5. Za závazky knihovně
zajištěné bude stát ručiti vzhledem
k jejich právní povaze neomezeně, za ostatní
pouze omezeně. Avšak v případě,
kdy pro množství knihovních závazků
je majetek předlužen, bude se stát moci zprostiti
ručení tím, že příslušnou
hodnotu složí soudu a dá případně
podnět k zavedení konkursního řízení.
Až po převzetí vyvlastněného
majetku státem bude jej museti provozovati dosavadní
provozovatel s péčí řádného
hospodáře na vlastní účet.
V těch případech, kde by bylo nebezpečí,
že dosavadní provozovatel nebude do převzetí
majetku státem ústav řádně
a nerušeně provozovati, bude moci okresní národní
výbor zavést prozatímní národní
správu na účet dosavadního vlastníka.
Tato národní správa se zruší
odevzdáním majetku do správy státu
nebo zjistí-li ministerstvo vnitra, že ústav
nebyl tímto zákonem vyvlastněn.
Toto ustanovení čelí případným
pokusům dosavadního vlastníka (provozovatele)
ústavu poškoditi nebo ztížiti vyvlastnění.
Nositelé veřejnoprávního pojištění
mohou za podmínek tohoto ustanovení získati
vlastnictví vyvlastněných ústavů.
Převezmou všechny závazky, které státu
vyvlastněním vzejdou, ale i všechna práva
a oprávnění státu, podle tohoto zákona,
t. j. na příklad právo odpůrčí.
Vedle toho nahradí státu případně
debetní saldo, které mu získáním
a provozem ústavu vzešlo.
Osnova chce vyloučiti, aby se na příště
vydělávalo na zdraví národa soukromovýdělečným
provozem léčebných a ošetřovacích
ústavů. K tomu nestačí vyvlastnění
stávajících ústavů tohoto druhu,
nýbrž jest zapotřebí i pro budoucnost
zakázati tvoření podobných ústavů.
Po stránce formální navrhujeme, aby tento
návrh byl přidělen výboru zdravotnickému
a rozpočtovému.