Ústavodárné Národní shromáždění
republiky Československé usneslo se na tomto ústavním
zákoně:
Lhůta, stanovená v čl. 6, odst. 5 ústavního
dekretu o obnovení právního pořádku,
se prodlužuje do 17. června 1949.
Tento ústavní zákon nabývá
účinnosti dnem 4. května 1947; provedou jej
všichni členové vlády.
Podle čl. 6, odst. 5 ústavního dekretu o
obnovení právního pořádku ve
znění přílohy k zákonu ze dne
19. prosince 1945, č. 12 z roku 1946, může
strana navrhnouti revisi rozhodnutí soudů a správních
úřadů, vydaných v době nesvobody,
do dvou let ode dne, kdy tato doba skončila. V téže
lhůtě musí správní úřad
oznámiti stranám, že zavedl řízení
ke změně nebo zrušení takového
rozhodnutí, které chce revidovati z moci úřední.
Poněvadž podle vládního nařízení
ze dne 27. července 1945, č. 31 Sb., skončila
doba nesvobody pro obor předpisů o obnovení
právního pořádku dnem 4. května
1945, uplyne lhůta podle čl. 6, odst. 5 uvedeného
ústavního dekretu dnem 4. května 1947.
Je jasné, že možnost zavedení řízení,
směřujícího k revisi rozhodnutí
z doby nesvobody, bylo nutno vázati lhůtou, poněvadž
návrat k normálním poměrům
a k právní bezpečnosti vyžadují,
aby právní poměry, založené vadnými
rozhodnutími z doby nesvobody, byly podle možnosti
co nejdříve likvidovány, resp. není-li
na likvidaci těchto poměrů zájmu ani
u postižených stran ani z důvodů veřejných,
aby nastala konvalidace, nezbytná pro každý
právní řád. Toho si osnovatelé
ústavního dekretu o obnovení právního
pořádku byli vědomi, při čemž
- počítajíce s okamžitou a plnou účinností
ústavního dekretu i s včasným vydáním
norem nutných k jeho provedení (zejména podle
čl. 8 a 13) - považovali dvouletou lhůtu za
dostatečnou pro zahájení příslušného
řízení. Tím však, že lhůta
pro zahájení řízení byla stanovena
nezávisle na účinnosti čl. 6 ústavního
dekretu a na účinnosti norem nutných k jeho
provedení, byla lhůta ta podstatně zkrácena.
Ustanovení čl. 6 ústavního dekretu
nabylo totiž pro jiná rozhodnutí než ve
věcech trestních účinnosti teprve
dnem 13. února 1946 [srov. čl. I, písm. c)
vyhlášky č. 30/1945 Sb. a čl. VI, odst.
1 zákona č. 12/1946 Sb.]. Předpisy potřebné
k provádění uvedeného ustanovení
byly pak vydány ještě později, a to
pro obor soudních rozhodnutí v občanských
věcech právních zákony ze dne 9. dubna
1946, č. 76 Sb., a ze dne 3. října 1946,
č. 198 Sb., a pro obor správních rozhodnutí
vládním nařízením ze dne 30.
dubna 1946, č. 110 Sb., které zároveň
určilo, které ze soudů a úřadů,
zřízených v době nesvobody, dále
fungují.
Obtížná materie, upravená ústavním
dekretem, který zasahuje do všech oborů právních,
vysvětluje zdržení ve vypracování
a projednání uvedených prováděcích
norem. Složité právní a skutkové
poměry, vytvořené několikaletou okupací,
nedovolily dosud, aby zejména širší veřejnost
se mohla náležitě obeznámiti s touto
materií a využíti výhod, které
jí přiznává ustanovení čl.
6 ústavního dekretu. Nadto se mnozí státní
občané, postižení rozhodnutími
v době nesvobody, stále ještě vracejí
z ciziny a mají mnohdy značné obtíže
s pátráním po soudních a úředních
spisech a rozhodnutích, jimiž byly jejich zájmy
protiprávně poškozeny, po případě
se o takových rozhodnutích teprve postupně
dovídají. Značné obtíže
působí konečně otázka poměru
ústavního dekretu o obnovení právního
pořádku k různým normám vydaným
po osvobození; s tím souvisí problémy,
podle kterých předpisů a u kterého
soudu či úřadu má se postižený
domáhati svých práv, do nichž bylo v
době nesvobody zasaženo.
Všechny tyto důvody vedou k tomu, aby zejména
těm, kdož nacistickou persekucí byli zvlášť
postiženi, bylo umožněno domoci se odčinění
křivd, které utrpěli protiprávními
rozhodnutími soudů a úřadů
v době nesvobody, a namnoze bez vlastního zavinění
nemohli dosud učiniti opatření k uplatnění
svých práv. Za tím účelem má
býti předkládaným návrhem ústavního
zákona přiměřeně prodloužena
lhůta, stanovená v čl. 6, odst. 5 ústavního
dekretu o obnovení právního pořádku
pro zahájení řízení k revisi
rozhodnutí z doby nesvobody.
Vzhledem k tomu, že § 8 zákona ze dne 16. května
1946, č. 128 Sb., o neplatnosti některých
majetkově-právních jednání
z doby nesvobody a o nárocích z této neplatnosti
a z jiných zásahů do majetku vzcházejících,
určuje pro nároky vyplývající
z neplatnosti majetkově-právních jednání
tříletou promlčecí lhůtu ode
dne, kdy zákon nabyl účinnosti, t. j. do
17. června 1949, a že tento zákon zejména
v § 2 navazuje na ustanovení čl. 6 ústavního
dekretu o obnovení právního pořádku,
je jen důsledné, aby lhůta pro zahájení
řízení o zrušení nebo změně
rozhodnutí soudů a správních úřadů,
vydaných v době nesvobody, byla stanovena obdobně.
Tím se také dosahuje toho, že možnost
provedení žádoucí nápravy odstraněním
závadných rozhodnutí nebude omezena na případy,
kde jde o neplatný převod nebo přechod majetku
nebo zásah do majetku a jejich právní důsledky,
zejména u majetku nemovitého a u podniků,
nýbrž bude dána i tam, kde jde o rozhodnutí,
která se vztahují na jiné majetkově-právní
otázky, nebo která vůbec neupravují
věci majetkově-právní, nýbrž
jiné právní poměry.
Mohou se ostatně vyskytnouti i případy, kde
z důvodů veřejného zájmu bude
nutno, aby správní úřad zrušil
z moci úřední vadné rozhodnutí,
pro krátkost lhůty však v návalu práce
po osvobození republiky dosud tak nemohl učiniti.
Pro novelisaci ústavního dekretu o obnovení
právního pořádku v uvedených
směrech je třeba formy ústavního zákona,
a to vzhledem k ustanovení čl. I, odst. 2 ústavního
zákona ze dne 28. března 1946, č. 57 Sb.,
kterým se schvalují a prohlašují za
zákon dekrety presidenta republiky. Tímto ustanovením
byla totiž ústavním dekretům přiznána
povaha ústavních zákonů.
Navrhovaná úprava nemá přímého
finančního dosahu.