Z povahy poštovní dopravy jako dopravy hromadné
vyplývá, že trestný čin proti
listovnímu tajemství lze s úspěchem
vyšetřiti a pachatele zjistiti zpravidla jen tehdy,
poskytne-li stěžovatel poštovní správě
dostatek konkrétních údajů nebo předloží-li
alespoň obálku předmětného
psaní, z níž by bylo možno určiti
způsob a dobu dopravní cesty, vymeziti okruh činitelů
na dopravě zúčastněných a ze
znaleckého ohledání stop na porušené
obálce vyvoditi příslušné závěry.
Jde-li o psaní ve styku s cizinou, bylo by těchto
zjištění zejména zapotřebí,
neboť u psaní s dlouhou dopravní cestou přichází
v úvahu množství okolností buď
v zemi podání nebo v zemi určení (a
to od okamžiku, kdy odesilatel psaní vyhotoví
resp. svěří poště, až do
doby, kdy se psaní doručí příjemci),
které mohou zavdati příčinu k stížnostem
podobného druhu. V případě, o nějž
jde, stěžovatel nedal a ani nemohl dáti poštovní
správě k disposici obálky psaní, ani
poskytnouti bližší údaje, které
by mohly býti podkladem pro šetření.
Tím byly položeny nepřekonatelné překážky
nejen pro vyšetření na zdejším
území, ale jež také zabránily
požádati americkou poštovní správu
o součinnost. Pokud pak bližší okolnosti
jsou známy určitým účastníkům
tohoto případu, nemá poštovní
správa právních prostředků,
aby jejich sdělení vynutila.
Za tohoto stavu věci zůstává tudíž
jen nepodloženým dohadem, že k porušení
listovního tajemství, jehož československá
poštovní správa za všech okolností
přísně dbá, došlo na československém
státním území.