A nejen to. Dnes desetitisíce synů jihokorejských
matek bojuje a umírá v jižním Vietnamu.
A nejen to. Dnes v Tajvanu Číňané,
synové čínských matek, mají
bojovat v zájmu amerického imperialismu na půdě
jižního Vietnamu.
Válka v této velké tichomořské
oblasti se rozšiřuje i na jiné národy.
Je to Austrálie, která v posledních dnech
přijala usnesení zvýšit podíl
vojska na trojnásobek, z 1500 na 4500. Vidíme, že
válka Spojených států v jižním
Vietnamu zasahuje kruhy stále širší, stále
větší, stává se stále
větším nebezpečím pro tuto oblast.
A nyní pozorujeme velmi vážné pojítko
mezi válkou v jižním Vietnamu, v bombardování
severního Vietnamu a naším nejbližším
sousedem. V poslední době vláda Německé
spolkové republiky uveřejnila dementi o tom, že
bude vysílat svá vojska do jižního Vietnamu.
Současně ovšem přijala usnesení
o vybavení nemocniční lodi pro jižní
Vietnam na pomoc vojskům Spojených států.
Zdůrazňuje a zdůvodňuje to humanitárními
hledisky. Já, pochopitelně podle mého povolání
nejsem proti humanitárním hlediskům, ale
pomoc, kterou poskytuje Německá spolková
republika Spojeným státům ve formě
nemocniční lodi, je projevem kréda, projevem
víry Německé spolkové republiky v
souladu s imperialismem Spojených států,
s agresí Spojených států proti nevinnému
národu v jihovýchodní Asii. Je to projevení
se a prohlášení, kam a jakým směrem
jde smýšlení Německé spolkové
republiky. Je lhostejné, v jaké formě se
projevuje pomoc. Je skutečnost, že je zde pomoc agresorovi,
že je zde pomoc Německé spolkové republiky
Spojeným státům, které jsou nesporným
agresorem proti lidu Vietnamu.
V této souvislosti musíme mluvit též
o dalších úmyslech Německé spolkové
republiky. NSR prohlásila, že bude i jinými
formami, nejen humanitárními, ale i jinými
technickými prostředky pomáhat jižnímu
Vietnamu. Pro nás je tím více důležité,
že Německá spolková republika zvýšila
dnes svoje ozbrojené síly na více než
půl miliónu lidí. Soudruh Belas dnes podrobně
hovořil o výstavbě dalších paramilitárních
sil v NSR. Jde o postoj revanšistický, jde o postoj,
kterým chce v nejbližší budoucnosti měnit
stav hranic v Evropě. Změnit stav hranic v Evropě,
znamená vést ke konfliktu, znamená vést
k válce.
Vítáme opětované prohlášení
vlády Sovětského svazu, vyslovené
ústy ministra zahraničních věcí
Sovětského svazu, že jakýkoli pokus
dotknout se hranic Německé demokratické republiky,
Polské lidové republiky, Československé
socialistické republiky, anebo kterékoli jiné
socialistické země, by Sovětský svaz
považoval jako narušení jeho vlastních
hranic. Spojenectví se Sovětským svazem je
proto jednou z vitálních otázek, vitálních
aspektů naší zahraniční politiky.
V této souvislosti též správně
chápeme postoj francouzské vlády, která
v posledních dnech prohlásila, že bude trvat
na odstranění všech cizích vojenských
sil zemí, které by nebyly pod svrchovaností
Francouzské republiky. My s tímto postojem sympatizujeme
a podporujeme jej.
Cílem naší zahraniční politiky
je získat nejvhodnější mezinárodní
postavení pro naši republiku, zajistit mír
a bezpečnost v naší zemi, výhodné
postavení v mezinárodní dělbě
práce a ve vzájemných vztazích mezi
námi a jinými zeměmi, ve výhodných
vztazích, které by prospívaly pokrokovým
silám v dějinném vývoji ve světě.
V tomto ohledu se shoduje zahraniční politika naší
země a naší vlády s těmi základními
směry, že základními zájmy naší
republiky a v tomto směru ministerstvo zahraničních
věci a vláda bude mít plnou podporu Národního
shromáždění. (Potlesk.)
Předseda NS s. Laštovička: Děkuji
posl. dr. Kriegelovi. Nyní promluví posl. Molnárová.
Posl. Molnárová: Vážené
súdružky poslankyne, súdruhovia poslanci, vážené
Národné zhromaždenie! Vo svojom vystúpení
chcela by som sa dotknúť tej časti prejavu
súdruha ministra Davida, v ktorej hovoril o agresívnych
akciách Spojených štátov proti mierumilovnému
vietnamskému ľudu, ktoré každým
dňom stupňujú a ktoré sa stávajú
reálnym nebezpečenstvom pre mier celého sveta.
Zprávy, prichádzajúce z Vietnamu, sú
čoraz viac znepokojujúce. Mierumilovní ľudia
celého sveta sa pýtajú, kam až chcú
Spojené štáty zájsť vo svojej brutalite
a cynickej bezohľadnosti.
Ako je známe, pred rokom bolo v južnom Vietname 23
000 amerických vojakov, dnes je ich okolo 250 000 a objavujú
sa zprávy, že Američania chcú zvýšiť
ich počet na 350 000 až 400000. Pred rokom to boli
vraj iba "poradcovia" juhovietnamskej armády
saigonského režimu. V minulom roku však Američania
túto masku "poradcov" zhodili a vo februári
americké letectvo s americkými posádkami
začalo bombardovať postavenie juhovietnamských
vlastencov a zároveň stupňovať nálety
na územie Vietnamskej demokratickej republiky. 29. júna
zasiahli americké vojenské jednotky do bojových
operácií aj na bojiskách južného
Vietnamu priamo. Vojna vo Vietname stala sa vojnou americkou.
Americký prezident a jeho vláda tým bezohľadne
pošliapali najzákladnejšie normy medzinárodného
práva, Chartu OSN a ženevské dohody z roku
1954 o Indočíne.
23. februára t. r. uverejnili moskovské Izvestija
v článku New Yorského zpravodajcu Kondrašova
údaje z amerických novín, v ktorých
boli vyčíslené množstvá munície
použitej Američanmi proti vietnamskému ľudu.
Za jediný rok predstavovali fantastické rozmery:
celú miliardu nábojov, 10 mil. delových granátov,
1,8 mil. bômb, 88 mil. striel z lietadiel a vrtuľníkov
atď.
Vážené poslankyne a poslanci! Nechcem sa však
zaoberať ani právnymi ani vojenskými aspektmi
tejto strašnej tragédie, do ktorej zaviedli Američania
vietnamský ľud a jeho krajinu. Ako žena, ako
členka zdravotného výboru, ktorý usiluje
o zdravie každého človeka u nás, chcela
by som pozdvihnúť svoj hlas proti strašným
metódam, proti neľudským formám, akými
vedú Američania túto vykynožovaciu vojnu
proti ľudu a krajine 16 000 km vzdialenej od brehov Ameriky.
Isteže vojna a ľudskosť nikdy neboli a nebudú
rodnými sestrami. Pochopiteľne myslím na vojny
lúpeživé, dobyvačné a nie odboje,
v ktorých národy strhávajú zo svojich
pliec jarmo zotročovateľov. Jednako však barbarizmus,
s akým vedú Američania vojnu proti Vietnamu,
nemožno nechať pokojné jedno ľudské
srdce na tejto zemi. Ako je známe, americké jednotky
používajú v bojových akciách
napalm, ktorým pália vietnamské dediny a
mestá a v ktorého plameňoch hynú nielen
muži, ale i ženy a vietnamské deti. Američania
používajú v bojových akciách
fosforové bomby, ba i chemické látky a otravné
plyny, hoci ich použitie výslovne zakazujú
medzinárodné konvencie, ako Washingtonská
zmluva z roku 1922 a Ženevský protokol z roku 1925.
Na nedávnej tlačovej konferencii v Hanoji uviedol
predseda Štátneho výboru pre vedu a techniku
Vietnamskej demokratickej republiky Tran-dai-Ngia, že od
roku 1961 do roku 1965 zomrelo na účinky otravných
plynov na území južného Vietnamu 771
osôb a 248 460 bolo ťažko postihnutých.
V tomto období zamorili Američania chemickými
látkami 400 000 ha pozemkov úplne zničili
ich porasty. V dôsledku chemických látok zahynulo
v týchto oblastiach vyše 10 000 kusov hovädzieho
dobytka.
Naša tlač denne prináša otrasné
zprávy a fotografie o strašných útrapách
vietnamského ľudu. Fotografie uverejňované
i v západnej tlači otriasajú svedomím
ľudstva. Obete vietnamského ľudu sú obrovské.
len detí zabili Američania počas ich agresie
v južnom Vietname 10 000, 15 000 bolo zranených, 8000
stratilo nohy alebo ruky a 1000 stratilo zrak. Američania
bombardujú školy, nemocnice, husto osídlené
civilné objekty. Ako je možné páchať
takéto zločiny v našom storočí,
v ktorom sa ľudský um hviezd dotýka a dobýva
vesmír. Naozaj je ľudstvo bezmocné zadržať
vražednú ruku amerických vojakov?
Na našom závode, v ktorom pracujem, plne sme podporili
odpoveď prezidenta Československej socialistickej
republiky súdruha Antonína Novotného na list
prezidenta Vietnamskej demokratickej republiky Ho-Či-Mina,
v ktorej v mene nášho ľudu ostro odsúdil
beštiálne zločiny amerických agresorov
proti vietnamskému ľudu a vyjadril plnú solidaritu
s jeho hrdinským bojom i odhodlanie poskytnúť
mu všetku morálnu a materiálnu pomoc v tomto
boji. Rovnako sme plne súhlasili s vyhlásením
našej vlády proti agresii Američanov vo Vietname.
Sme si vedomí toho, že naša strana a naša
vláda sa plne zasadzujú za skončenie tohto
krviprelievania, za odchod amerických jednotiek z tejto
oblasti, za dodržanie ženevských dohôd,
za poskytnutie plnej slobody vietnamskému ľudu. Vojna
vo Vietname nie je ani zďaleka len vojnou vietnamského
ľudu. Každým dňom môže prerásť
vo svetový konflikt termonukleárnej vojny, v plameňoch
ktorej by zahynulo celé ľudstvo. Na celom svete vzrastá
odpor proti tejto cynickej agresii Spojených štátov
vo Vietname. Povinnosťou nás všetkých
je aktivizovať mierumilovné sily proti tejto strašnej
vojne, proti tomuto nebezpečenstvu ohrozenia existencie
ľudstva. Veď na svete je 50 miliónov rodín,
ktoré stratili v druhej svetovej vojne svojich najbližších.
Som jedna z nich. A tí predsa vojnu musia nenávidieť.
Na svete sú stámilióny matiek, ktoré
nechcú, aby ich deti zahynuli v plameňoch termonukleárnej
vojny. Na svete žijú stámilióny mladých
ľudí, ktorí chcú žiť, rásť,
rozvíjať sa, a nie zomierať pod atómovými
bombami. Na svete sú stámilióny čestných
ľudí, komunistov, demokratov, ktorí aktívne
bojujú proti každej agresii. Je možné,
aby táto sila neprinútila Američanov skoncovať
s týmto strašným vraždením mierumilovných
vietnamských ľudí? V mnohých štátoch
sveta vznikajú rôzne výbory a organizácie
bojovníkov za skončenie vojny vo Vietname. Tieto
organizácie vysielajú osobitné delegácie
do Vietnamu, aby mohli potom konkrétnymi faktami odhaľovať
zločinnosť americkej agresie. Ich akcie majú
veľký ohlas. Nedávno zburcovala verejnú
mienku takáto organizácia vo Švajčiarsku,
ktorá vyslala delegáciu lekárov do Vietnamu.
V samotných Spojených štátoch organizácia
amerických žien "Boj žien za mier"
usporiadala množstvo schôdzok, na ktorých protestovali
proti vojne vo Vietname.
Podľa môjho názoru svoju úlohu pre skončenie
krvavej vojny vo Vietname by mali zohrať parlamenty ako najvyššie
orgány štátnej moci. Navrhujem preto, aby sa
naše Národné zhromaždenie obrátilo
na všetky parlamenty sveta s naliehavou výzvou zaujať
stanovisko k vietnamskému problému, urobiť
rozhodné kroky pre skončenie krvavej vojny vo Vietname.
Výzva by mala obsahovať návrh, aby parlamenty
vytvorili delegácie, ktoré by navštívili
Vietnamskú demokratickú republiku i južný
Vietnam a pripravili potom návrhy na rokovanie o skončení
vojnového konfliktu. Som hlboko presvedčená,
že táto naša akcia by mala veľký
ohlas a ak by len trochu ovplyvnila vývoj tejto ťažko
skúšanej krajiny smerom k mieru, stálo by to
za všetku námahu. Nebezpečná situácia
vo Vietname vyžaduje od každého rozhodné
činy, aby konečne aj v tejto krajine zažiarilo
nad hlavami žien a detí slnko mieru. (Potlesk.)
Předseda NS s. Laštovička: Děkuji
posl. Molnárové. Promluví posl. Bohuslav
Kučera.
Posl. dr. Kučera: Vážené Národní
shromáždění, soudružky a soudruzi,
vyslechli jsme jistě se zájmem široce založený
výklad ministra zahraničních věcí
soudruha Václava Davida k československé
zahraniční politice. Myslím, že jeho
výklad postihl i celou složitost nynějších
mezinárodních problémů, úskalí
a nebezpečí, která dnešní situace
skrývá pro světový mír. Chtěl
bych přitom hned zdůraznit, že zahraniční
politika naší vlády má plnou podporu
našich občanů, celé Národní
fronty. To proto, že vychází ze zabezpečování
svobody, bezpečnosti a nezávislosti naší
republiky, odpovídá demokratickým a socialistickým
principům.
Ve svém diskusním příspěvku
chtěl bych obrátit pozornost k některým
problémům evropské bezpečnosti. Činím
tak samozřejmě s vědomím, že
nyní je hlavní pozornost i naší veřejnosti
upřena k událostem v jihovýchodní
Asii, že však naše občany značně
zneklidňuje také to, co se odehrává
v Evropě, zejména jestliže tyto jevy budí
jisté reminiscence.
Z oněch jevů lze na prvním místě
jmenovat snahu Německé spolkové republiky
zaujmout - jak to sami západní Němci nazývají
- rovnoprávné postavení v rámci nejen
západní Evropy, ale Západu vůbec.
Přitom ono slůvko rovnoprávnost nabylo právě
v poslední době již zcela konkrétní
obsah. Bez souhlasu Bonnu nemá být dovoleno západním
mocnostem jednat o kterýchkoliv otázkách,
týkajících se Evropy. Bez souhlasu Bonnu
nemá mít žádná západoevropská
země možnost vyvinout jakoukoli iniciativu nebo pozitivně
odpovědět na iniciativy jiných, aby se normalizovaly
evropské poměry. Bez souhlasu Bonnu se prostě
celý Západ nemá pohnout - takže domyšleno
do všech důsledků by nakonec prakticky o všem
rozhodovalo jedině západní Německo.
Zní to absurdně, ale naneštěstí
skutečnosti jsou neméně absurdní.
Tak se již dnes západní mocnosti ani příliš
netají s tím, že například při
jednáních o odzbrojení závisí
jejich stanovisko od názoru bonnské vlády,
a to i v takových ožehavých případech,
jako je problém nerozšiřování
jaderných zbraní, který se fakticky dotýká
celého světa. Při tom bonnská pozice
je v tomto směru dostatečně známá:
žádná smlouva o nerozšiřování
oněch zbraní, dokud k nim nebude západnímu
Německu zaručen přístup. Co lze za
takovéto situace projednat, je celkem nabíledni.
Ostatně neutěšené výsledky dosavadních
odzbrojovacích jednání o tom hovoří
samy naprosto jasnou řečí.
Navíc leccos naznačuje, že některé
západní země svoji nezávislost na
Německé spolkové republice dále prohloubí.
Nejpatrněji se to projevuje v případě
Spojených států a také do jisté
míry i Británie, kdy obě země - donucovány
k tomu mimo jiné finančními a hospodářskými
důvody - až s nápadnou povolností přejímají
západoněmecké argumenty k nejrůznějším
politickým otázkám. Někdy to dochází
tak daleko, že se i na Západě mluví
o faktické ose Washington - Londýn - Bonn.
Za další alarmující jev pokládám
zintenzívnění západoněmeckého
úsilí na zneužití hospodářských
pozic k ryze politickým cílům. Zmínil
jsem se již o Spojených státech a Velké
Británii. Obě země mají těžkosti
s pevností svých měn, s financováním
svých jednotek v západním Německu
i s udržením trhů pro odbyt svých výrobků
- z čehož všeho dovede Bonn náležitě
těžit. Ale nejde jen o tlak na jiné vyspělé
kapitalistické státy, nýbrž i na rozvojové
země. V současné době cestuje západoněmecký
president Lübke po státech rovníkové
Afriky a celkem nepokrytě sonduje půdu, jak by se
dala případná hospodářská
pomoc kombinovat s bonnskými politickými zájmy.
Není to první Lübkeova cesta tohoto druhu.
Předtím navštívil již jak Asii,
tak Latinskou Ameriku. A to se podobné sondáže
zdaleka neomezují jen na osobu Lübkeho, nýbrž
do celé akce se zapojují jak další osoby
veřejné, například poslanci bundestagu,
tak soukromé. Například představitelé
koncernů typu Kruppa, Mannesmanna atd.
Cesta presidenta Lübkeho vyvolává ve mně
i jiné vzpomínky. Nedávno na své cestě
v NDR jsem viděl televizní snímek "Smějící
se muž". Vypráví o barbarských
počinech jistého Müllera, nositele válečného
kříže a v nedávných dnech žoldnéře
Tschombova vojska. Tento výtečník v domnění,
že mluví do západoněmecké televize,
se zcela nezakrytě přiznává, že
když bojuje s Američany proti komunistům, vlastně
pokračuje v tradicích nacismu. S pýchou mluví
o svých masakrech v Kongu a ukazuje, jak německé
instituty v Africe, nesoucí jakoby s hořkou ironií
Goetheovo jméno, jsou vlastně nástroji neokolonialismu.
Doufám, že tento film brzy promítne i naše
televize. Je to otřesný doklad podhoubí,
které dnes v NSR je.
Všechno nasvědčuje, že západní
Německo se snaží doslova vytřískat
maximum z toho, že se stalo po Spojených státech
fakticky druhým ekonomicky nejsilnějším
státem kapitalistického světa a že tak
získalo prostředky k rafinovanějším
formám pro politický nátlak. Tyto věci
nelze v žádném případě
podceňovat. Zvláště, vezmou-li se v
úvahu vážné hospodářské
potíže, s nimiž rozvojové země
dnes zápasí a které je v některých
konkrétních případech činí
přirozeně povolnější i vůči
vyslovenému vydírání. V tomto směru
se stačí podívat třeba na problémy,
které vznikají Německé demokratické
republice při navazování diplomatických
styků i v těch rozvojových zemích,
jinak se hlásících k poměrně
progresívním politickým názorům.
Neblahá Hallsteinova doktrína se tak udržuje
při životě za ceny sedmi-, osmi- nebo devítimístných
markových položek - ale udržuje se, třebaže
z ní její archaismus již přímo
na hony čpí.
Pokud jde o bonnské politické cíle vůbec,
nenastala v nich žádná změna ve srovnání
s léty vrcholení studené války. Dokonce
se v lecčems ještě otevřeněji
a kategoričtěji formulují než kdysi.
Platí to například beze zbytku při
vznášení požadavků na revize německých
hranic, na likvidaci a pohlcení Německé demokratické
republiky, na takzvanou sounáležitost západního
Berlína se západoněmeckým územím,
na vyzbrojení bundeswehru nejničivějšími
moderními zbraněmi atd. Přitom se z oficiálních
míst již nepokrytě uplatňují
represe proti těm západním Němcům,
kteří se proti této politice revanše
staví nebo ji alespoň veřejně kritizují.
Před lety se jako na zrádce útočilo
na západoněmecké komunisty - dnes se tak
označují představitelé evangelické
církve, poněvadž se pokusili realističtěji
posuzovat německou problematiku.