II. volební období. | 8. zasedání. |
Mnoho se poukazuje na to, že školství, místo
aby dobu vedlo, často jen za ní pokulhává.
Politické dějiny předstihly stav našeho
školství, neboť ještě po desetiletí
existence demokratické republiky stále jen se uvažuje
o školských reformách, aniž se vážně
soustava školství reorganisuje podle ducha doby. Některé
zjevy naopak dosvědčují, že se školství
ani administrativně ani pedagogicky nesoustřeďuje
a nedemokratisuje, nýbrž spíš podle určitých
politicko-mocenských poměrů parceluje a přizpůsobuje
stranickým tendencím. Nelze než litovati nedostatku
smyslu a odvahy k reformě školství v národě,
kterému jeden z jeho největších synů
již před třemi stoletími napsal Didaktiku,
aby novou úpravou všeho vyučování
a tedy povznesením výchovy mládeže připravil
dokonalou obnovu vlasti.
V dějinách školství se konstatuje, že
myšlenka demokracie má svůj vliv také
na rozvoj školství a to tak, že škola do
okruhu svojí působnosti zabírá nejen
stále širší vrstvy lidu, ale že také
stále víc přihlíží k odborné
jeho přípravě k životu praktickému.
Všeobecnost vzdělání se doplňuje
se zřetelem k sociální dělbě
práce a demokracie z problému pouze politického
se stává také otázkou hospodářskou
a kulturní. Vytýká-li se anglosaskému
školství převaha praktičnosti oproti
převaze intelektualismu v soustavách školství
kontinentálního a zvlášť starorakouského,
skutečná hodnota národohospodářského
života různých národů ukazuje,
který světový názor školou vštípený
má větší význam pro život
kulturní, politický a sociální. Máme-li
nyní před sebou sociálně psychologický,
pedagogický a praktický úkol vychovat typicky
československého občana, který by
v sobě spojoval tvořivě a positivně
nejlepší vlastností svého národa
se znaky novodobé světovosti, nemůžeme
svého školství nechat v programové a
metodické zaostalostí, v jaké nám
je odevzdal starý monarchický režim. Státní
školská správa už jednou definitivně
se musí odhodlat k reformnímu dílu a to bez
všech postranních zřetelů, které
porušují tradici národní kultury a poškozují
československou státní ideu před zraky
světové moderní demokracie.
K nejaktuálnějším otázkám
školství patří reforma pokračovacího
školství, Praví se, čím byla
pro život národní, kulturní a hospodářský
v druhé polovině XIX. století škola
národní, tím že je pro národ
a stát století XX. škola pokračovací.
Školství odborné a pokračovací
z nahodilých nepovinných kursů nedělních
a večerních mění se v školství
soustavně organisované s povinnou školní
návštěvou; a je-li stále ještě
dost neporozumění pro řádné
vybudování tohoto školství a jeho závaznost,
lze vzpomenouti, jak také školství národní
těžce zápasilo ve svém vývoji
s neochotou orgánů správních a s nepochopením
těch, jejichž dobru a pokroku sloužilo.
Rozšíření hospodářství
národního do rámce světového,
ona světová centralisace, na kterou myslil Palacký,
dělba a specialisace v hospodářském
životě, posléze pak heslo racionalisace výrobního
procesu vystavuje nejen podnikatele a zaměstnavatele, ale
také zaměstnance a dělníka těžké
zkoušce duševní zralosti a technické dovednosti.
Kdo chce obstát v mezinárodní a světové
soutěži, nemůže se uzavřít
do zdí primitivní výroby a hospodářské
soběstačnosti. Industrialisace a komercialisace
ať řemeslné ať zemědělské
výroby charakterisuje dnešní hospodářský
život v jeho vnitřní a pevné souvislosti.
V Československu vybudováno bylo dosti ústavů,
škol a kursů vysokých, středních
a lidových pro vzdělání dorostu zemědělského.
Hůře je tomu s odborným školstvím
jiných oborů a zvláště se školstvím
pokračovacím a učňovským, které
má zdokonalovat vzdělání dorostu řemeslnického,
živnostenského, obchodnického. Už po léta
se připravuje v ministerstvu školství a národní
osvěty zákon o učňovských školách,
který je potřebný tak, jako naléhavá
je reforma živnostenského řádu. Dosavadní
soustava pokračovacích škol živnostenských
nevyhovuje potřebám doby, která na živnostnictvu
vyžaduje nejen řemeslné rutiny, ale také
teoretického vzdělání a národohospodářského
rozhledu. Jisto je, že živnostenský dorost nemá
dosti účelných škol; dobrá třetina
všech učňů a učednic nemá
příležitostí připravovat se také
školsky do praktického života na budoucí
hospodářskou soutěž.
Nejhůře však na tom je tovární
dorost dělnický, na který se ustanovení
o pokračovacím školství vůbec
nevztahují, neboť mladiství zaměstnanci
tovární nejsou učni ve smyslu živnostenského
řádu. Náš dělník od svých
14 let pracuje výdělečně v továrně,
poněvadž mu pro existenční boj nezbývá
nic jiného než továrna. Nikdo se nestará
o to, aby se mohl bez ztráty živobytí a soustavně
také teoreticky dále vzdělávat ve
svém pracovním oboru. Tovární dělník
a dělnice jsou odstrčeni veřejnou péčí
školskou, která teprv tehdy má skutečný
význam, zaváže-li je k povinné školní
docházce, tak jako zavazuje učně živnostenské
k návštěvě odborných škol
pokračovacích. V seznamu normálních
osnov pro odborné školy pokračovací
je pamatováno na učně 53 živností,
ale nikde ve svodu nejdůležitějších
norem pokračovacího školství není
zmínky o učních nebo mladistvých dělnících
továrních.
Jako je pro zabezpečení pravidelného chodu
ekonomického života a pro regulaci stálé
zaměstnanosti dělnictva nezbytné vědecké
studium průmyslové konjunktury světové
a jejího vztahu k situaci a zaměstnanosti domácí,
tak pro vnitřní zajištění dobrých
podmínek kvalitní výroby, která zejména
pro náš stát, převážně
exportní, je stále důležitější,
je třeba organisovat technickou, národohospodářskou
a ovšem i všeobecnou a občanskou výchovu
mladého dělnictva, které má nejen
mnoho vyrábět, ale především
dobře, kvalitně pracovat, aniž touto racionalisací
výroby se vyčerpává a poškozuje
na zdraví. Doba bezmyšlenkovité výroby
en masse, stejně jako doba sociálního bezpráví
dělnictva mizí tak jako v politických dějinách
absolutní monarchism ustupuje před postupnou demokratisací
všech institucí politických a před šířící
se osvíceností lidu. Inteligence dělnická
je psychologicky i sociologicky stále podstatnějším
prvkem výrobního procesu a stále aktivnějším
součinitelem ve vývoji společnosti k hospodářské
demokracii. Zaměstnavatel, který nedovede oceniti
práci inteligentní, neobstojí v hospodářské
soutěží. Tovární výroba
na rozdíl od individuálnější
výroby řemeslné a živnostenské
změnila také a takřka vyloučila starý
pojem učňovství. Dělba a zmechanisování
práce, vědecké metody řízení
práce (taylorism) postavily továrního dělníka
před úkoly zcela specialisované, takže
tovární dělník - na rozdíl
od řemeslníka a živnostníka - není
s to obsáhnouti celého oboru svojí práce,
která je tak složitě diferencována.
"Učňovství zkomírá - praví
Geores Scelle" [Le Droit ouvrier (1922,
str. 155).]; rozšíření
strojní výroby vede k předsudku, že
není třeba učit se řemeslu; rostoucí
potřeby nutí otce rodiny, aby ze 14letého
dítěte udělal "hned vydělávajícího"
dělníka; posléze ani zaměstnavatel
ani syndikát nepochopili zde svojí povinnosti a
svého zájmu: jeden se chce vyhnouti nesnázím
s učni, druhý jen omezuje jich počet, poněvadž
se obává nadbytku dělnictva. Je to nepochybně
otázka mravní, stejně jako otázka
natality: není už jen vážná, začíná
býti trapná."
Fakt je, že stará forma učňovství
ustupuje dnes technickému vyučování.
Smlouva o učení se svojí pseudorodinnou povahou,
učení smluvní nebo individuální
ustupuje vyučování povinnému, organisovanému
státem, a jenom toto technické školství
může dnes míti význam. [Georges
Scelle: Précis élémentaire de Législation
industrielle (1927, str. 163, 165).]
Tu je patrna ohromná mezera ve školském zákonodárství.
Československé zákonodárství
dělnické a sociální sice se může
vykázati zákonem z 12. srpna 1921 o závodních
výborech, které nejen poskytuje dělnictvu
možnost sebeobrany proti bezpráví, na ochranu
zdraví a života, ale vedle těchto opatření
ochranných a obranných ukazuje mu i cestu k řešení
sociálně ekonomické otázky samosprávy
práce a podílu na správě a zisku kapitálového
podnikání průmyslového. Leč
tento zákon, který znamená etapu sociálně
hospodářského vývoje v Československu,
musí být doplněn zákonem, který
dělnictvu umožní splnit ony positivní
podmínky tvůrčí spoluúčastí
ve výrobním procesu. I pro sociální
osvobození platí dějinné heslo: "osvětou
k svobodě", Nejsou to ovšem jenom dělníci,
kteří nejsou v celku sdostatek připraveni
k funkcí závodních výborů,
jejichž úkolem jest "hájiti a povzbuzovati
hospodářské, sociální a kulturní
zájmy zaměstnanců v závodě"
(§ 3); zprávy o úřední činnosti
živnostenských inspektorů konstatují,
že nedostatečný zájem o zákon,
který vešel v život 1. ledna 1922, přičísti
jest také "nevalné přízni mnohých
zaměstnavatelů k novodobé sociální
vymoženosti dělnické". Zákon však,
o němž důvodová zpráva sociálně
politického a socialisačního výboru
pravila, že je "prvním krokem na cestě
demokratisace výroby" a sociálně hospodářským
důsledkem a doplňkem "svobody a rovnoprávnosti
politické, dosažené v tomto státě
jeho zřízením a ústavou", musí
být respektován, a státní správa
je povinna opatřiti náležité podmínky
k tomu, aby mu zaměstnanci i zaměstnavatelé
mohli vyhověti. Je-li dělnictvo podle zákona
oprávněno prostřednictvím závodních
výborů "podávati návrhy na zlepšení
provozu, zejména návrhy na zdokonalení technického
zařízení provozu a ochrany dělnictva,
pracovních metod a pod." (§ 3, ch), je-li správa
závodu povinna "aspoň jednou za 3 měsíce
podati ve schůzi závodního výboru
zprávu o obchodním a správním stavu
závodu, o jeho výkonnosti a o záměrech
pro další dobu" (§ 4, c) atd., pak je nutno
připraviti dělnictvo na tato zákonem stanovená
práva, která jsou ostatně přirozenou
součástí hospodářsko-sociální
soustavy založené na principu demokracie.
V Československu bylo podle statistiky z roku 1921 v průmyslu
a živnostech činno 1,519.630 dělníků,
255,066 učedníků a 37.248 nádeníků.
Všimněme si blíže jen průmyslu
textilního, v němž podle téže statistiky
bylo zaměstnáno 247.758 dělníků,
3.094 učedníků a 1.635 nádeníků.
Malý počet učňů v průmyslu
textilním je vysvětlitelný tím, že
na rozdíl od učňů živnostenských
doba učňovství v průmyslu textilním
je vlastně zcela krátká, neboť učeň
textilní je placen jako pomocný dělník
již od vstupu do továrny (na př. podle pracovní
smlouvy, uzavřené r. 1925 mezi Sdružením
zaměstnavatelů textilního průmyslu
v Praze s dělnickými organisacemi, "učňům
odborným placena bude do 4 týdnů mzda 1 Kč
za hodinu bez drahotního přídavku, - v dalších
týdnech hodinová mzda 1, Kč s povoleným
drahotním přídavkem"; tu postupně
svěřován je mu 1, 2 až 3 stroje, takže
učňovská doba v tkalcovně je sotva
delší 2 - 4 týdnů.). Denní mzdy
pomocného dělnictva stupňují se podle
věku a rozlišují se mzdy pro muže a ženy
od 14 do 16 let, od 16 do 18 let, od 18 do 20 let a pro muže
a ženy přes 21 let. V kolektivní smlouvě
jest jen tato zmínka, týkající se
odborného vzdělání: "Dělnictvu,
navštěvujícímu odborné večerní
kursy školské, nahradí se ušlý
výdělek ve výši hodinové mzdy."
Nelze tedy ani vymeziti pojem učně v textilním
průmyslu ani stanoviti dost přesně počet
pomocných dělníků a dělnic
ve věku od 14 do 18 let. Je možno jen přibližně
odhadnouti počet těch, kdo by obdobně s učni
živnostenskými měli býti zahrnuti do
povinnosti navštěvovati odbornou školu pokračovací,
která by je teoreticky i prakticky vzdělávala
"pro budoucí úspěšnou činnost
v jejich povolání a pro život občanský."
Není-li o tento dělnický dorost školsky
náležitě postaráno, není divu,
že dělnická mládež, vyčerpaná
denní prací v továrně, ohlíží
se víc po odpočinku, zábavě nebo sportu
nežli po sebevzdělání, vyžadujícím
silné vůle a osobní kázně;
a není také divu, že sociální
a dělnické zákonodárství jenom
ztěžka se uplatňuje, poněvaž vedle
pasivní resistence mnohých zaměstnavatelů
projevuje se tu nezaviněná neznalost zákona
a nedostatek národohospodářského rozhledu
se strany zaměstnanců.
Český severovýchod je kraj značně
textilní. V Králové Dvoře nad Labem
je v textilu zaměstnáno 5000 dělníků,
v Náchodě 4000, v Úpici 3000, v České
Skalici 1800, na Policku a v Hronově 5000, v Hořicích
1900 dělníků. V textilních továrnách
královédvorských je zaměstnáno
asi 500 mladistvých dělníků a dělnic
ve věku od 14 do 18 let. Podle toho by se mohlo souditi,
že ze 250.000 textilních dělníků
v Československu je asi 10 procent, t. j. 25.000 pomocných
dělníků a dělnic ve věku mezi
14 a 18 lety, kteří by mohli a měli navštěvovati
odborné pokračovací školy textilní.
V Králové Dvoře bylo by těchto pomocných
dělníků a dělnic na 500, v Náchodě
400, v Úpici 300, v České Skalici 180, na
Policku a v Hronově 500, v Hořících
190. A toto mladé dělnictvo je si vědomo,
že se mu děje křivda, jestliže se na jeho
vzdělání a na jeho těžké
poměry zapomíná. [Hořická
dělnice Božena Petrovická píše
v Mladých Proudech (1929, č. 6): "Kde je spravedlnost?
Mnoho se mluví a aspoň píše o dorostu
řemeslném, o bídných jeho poměrech
atd. Právem! Ale velmi málo se ví o dorostu
továrním a najmě o dorostu továren
textilních. Tam v oblasti východočeské,
na Hořicku, Královédvorsku, Náchodsku
atd. veliké procento mladých lidí jde do
továren, aby pomohlo živiti sebe, sourozence a často
i staré, fabrikou sedřené rodiče.
A co se udělalo pro tento dorost? Nic. Ani řádné
pokračovací školství nebylo zákonem
stanoveno, kde by se tento dorost mohl odborně vzdělávat
a prakticky pro život vybavit! Poměry v textilním
průmyslu nejsou záviděníhodné.
Strašná nemoc, tuberkulosa, usazená ve zdech
továrny, řádí nejvíce na mladých
tělech. 70 procent textiláků umírá
tuberkulosou! Pomoc pro tento proletariát je nezbytná.
Může-li stát sanovat zkrachované banky
a velká agrární družstva, proč
by nemohl dáti nějaký milion na ozdravovny
a sanatoria pro choré textiláky? Může-li
stát dávati subvence pro chov dobytka, proč
by nemohl dáti subvence na vzdělání
textilního proletariátu? Jsme občané
všichni jednoho státu, tož žádáme,
aby měřeno bylo jedním loktem! Či
musíme v Československé republice, ve svém
státě, hledati spravedlnost se svíčkou?"]
Pravda je, že v městech, kde jsou odborné textilní
školy, jsou dělnictvu k disposici pokračovací
a odborné kursy, které však navštěvují
spíše dospělí dělníci
nežli dorost k docházce nezavázaný.
Tak na př. na státní odborné škole
textilní ve Dvoře Králové nad Labem
ohlášen byl ve školním roce 1927-28 dvouroční
večerní běh tkalcovský se sedmiměsíčním
vyučováním po 4 hodinách týdně,
poskytující teoretické a praktické
vzdělání v nejdůležitějších
naukách textilních, přizpůsobených
místnímu průmyslu; do tohoto běhu
přijati byli příslušníci textilního
průmyslu, kteří byli nejméně
jeden rok výdělečně činní
a jsouce ve dne zaměstnáni nemohli navštěvovati
oddělení denní; stejně ohlášeny
byly dvouroční nedělní běh
tkalcovský, jednoroční večerní
běh pro běličství, barvířství
a tiskařství, jednoroční večerní
běh zdokonalovací pro absolventy denní školy,
jednoroční nedělní běh kreslířský
a specielní odborné kursy pro vzdělání
příslušníků textilního
průmyslu v určitém oboru (na př. kurs
pro zpracování juty). V těchto pokračovacích
a odborných kursech večerních a nedělních
platí se za školní rok jenom 10 Kč zápisného
a 10 Kč příspěvku na učební
pomůcky, ve specielních kursech platí se
kromě toho za vyučovací hodinu 1 Kč.
Kursy tkalcovský a přadlácký pro jutu
navštěvovalo 74 dělníků. - Na
státní odborné škole tkalcovské
v Náchodě zavedeny byly vzdělávací
nedělní a večerní kursy pro teorii
tkalcovskou (dvouroční, 4 hodiny týdně)
a pro strojové tkalcovství (jednoroční,
2 hodiny týdně), kočovné kursy v Červeném
Kostelci a Úpici, nedělní a kočovný
kurs pro strojní tkalcovství; žáků
bylo celkem 170, z nich ve věku 15 až 16 let bylo
11, (kursy nedělní a večerní navštěvovati
mohou jenom textilní zaměstnanci, kteří
mají nejméně 1 rok odborné praxe tkalcovské),
ve věku 17 až 18 let 37, ve věku 19 - 20 let
27, ve věku 21 - 30 let 63, ve věku 31 - 40 let
32 žáků. Dělnictva mladšího
hlásí se méně, staršího
pak více nežli počet učitelských
sil pro pobočky stačí, takže bývá
z třetiny odmítáno. V Náchodě
a okolí je značný počet dělnictva
přádnického, které by potřebovalo
samostatného kursu, aby nemuselo dojíždět
na odborné kursy až do přádnické
školy v Ústí nad Orlicí.
Kde tyto tkalcovské a textilní školy jsou (jako
v Králové Dvoře n. L., v Náchodě,
v Stárkově, v Ústí nad Orlicí,
ve Vrchlabí), nebylo by nesnadno zavésti povinnou
návštěvu textilní školy pokračovací
pro mladistvé dělnictvo textilních továren,
tak jako tomu je na živnostenských školách
pokračovacích. Povinnost navštěvovati
odbornou pokračovací školu textilní
bude třeba výslovně stanoviti a sankcemi
zajistiti, jinak by škola nebyla školou. Tomu bude nutno
přizpůsobiti podmínky tovární
práce pomocného dělnictva, které tak
jako dorost živnostenský bude povinno svoji školu
navštěvovati. Zkušenosti, které byly získány
při odborných pokračovacích školách
hornických, jež jen dobrovolně navštěvují
mladiství pomocní dělníci důlních
podniků, naznačují, že bude nutno, aby
péči o řádnou docházku do školy
vzal na sebe také zaměstnavatel, který bude
povinen pomocným dělníkům pokračovací
školy navštěvujícím nejen poskytovati
z hodin pracovních potřebný čas (před
18. hodinou, do které se smí nedéle ve škole
vyučovati), ale také platiti mzdu za hodiny ve škole
ztrávené jako za hodiny pracovní. Za to by
škola opatřovala nejen lepší teoretickou
a praktickou kvalifikaci jeho dělnictvu, ale přihlížeti
by mohla při úpravě učebné
osnovy k zvláštnostem místních podniků,
jejich výroby atp. Racionalisace tovární
výroby je ostatně nemyslitelna bez odborného
vzdělání těch, jejichž hlavou
a rukama tato racionalisace má být prováděna.
Není pochyby, že povinná škola pokračovací
narazí také na nepochopení a neochotu některých
dělníků, kteří v ní
budou spatřovati omezování osobní
svobody, ztrátu času a vůbec křivdu
a zlo. Může se opakovat historie obecného školství,
které ještě dnes bývá někde
nevítanou povinností. Také proti sociálním
chorobám je třeba zavčas zakročiti;
nezaměstnanost, výluky a stávky jsou symptomy
nemoci, kterou je radno předstihnouti a zažehnat,
než je pozdě. Ostatně ti, kdo by s dobrým
prospěchem pokračovací školu textilní
vychodili, snáz by se dopracovali lepší mzdy,
přístupu do denních škol tkalcovských,
přádnických a j.
V městech, kde jsou textilní továrny, kde
však není textilní škola, bylo by možno
pokračovací školu textilní přičleniti
k živnostenské škole pokračovací.
Vyučovati by mohli kvalifikovaní mistři nebo
zřízenci tovární, absolventi denní
školy odborné, pro které by bylo zapotřebí
zříditi občasné kursy odborné,
aby tu jako učitelové pokračovacích
škol textilních nabyli potřebných vědomostí
pedagogických a didaktických a doplnili svoje vědomosti
odborné se zřetelem k vyučovací osnově.
Povinná návštěva odborné pokračovací
školy textilní trvala by tři léta. První
ročník byl by přípravkou, v níž
by učňové nebo pomocní dělníci
průmyslu textilního prohlubovali svoje všeobecné
vzdělání v počtech, písemnostech,
kreslení a v jiných disciplínách se
zřetelem k další odborné výchově
v ročníku druhém a třetím.
V těchto vyšších dvou ročnících
probírala by se stejná látka, jaká
se nyní vykládá v kursech nedělních
a večerních; zde by se také vyučovalo
rozděleně podle odvětví textilního
průmyslu (oddělení pro tkalce, oddělení
pro přádníky atp.). Při tom všem
by se muselo pamatovati také na vzdělání
všeobecné i národohospodářské,
kterého dělnictvo potřebuje i ve smyslu zákona
o závodních výborech.
Zvláštní péči bylo by věnovati
kursům pro dělnice, kterých bývá
někdy v textilních továrnách více
než dělníků; tu by nemohlo jít
jenom o vzdělání odborné, textilní,
nýbrž také o jiné učebné
předměty, které mohou zajímati dělnici,
ženu a matku, hospodyni i občanku státu.
Ovšem že by vedle těchto pokračovacích
škol pro mladistvé dělnictvo podrženy
a ještě rozšířeny byly pokračovací
kursy pro dělnictvo dospělé.
Připravovaná reforma živnostenského
školství pokračovacího snadno by se
mohla rozšířiti i na pokračovací
školství textilní. Je toho zapotřebí
v zájmu pokroku a rozkvětu průmyslu textilního,
který se udrží a povznese jen rostoucí
svojí kvalitností, stejně tak jako v zájmu
kulturního, sociálního a hmotného
posílení a povznesení dělnictva.
Proto navrhujeme:
Vládě se ukládá, aby do osnovy připravovaného
zákona o učňovských školách
vložila také ustanovení o povinném pokračovacím
školství pro učně a pomocné dělnictvo
tovární v tomto asi znění:
Pro učně, pomocné dělníky a
mladistvé zaměstnance (obojího pohlaví)
do dokonaného 18. roku, kteří jsou zaměstnáni
v podnicích a do tohoto zaměstnání
nevstoupili na základě smlouvy o učení,
ale jejichž způsob zaměstnání
směřuje k tomu, aby nabyli praktických znalostí,
potřebných pro jejich budoucí povolání,
zřizovány budou odborné pokračovací
školy, organisované obdobně jako odborné
školy učňovské.
Pokud jde o odborné školy pro učně a
pomocné dělníky textilní, zřizovány
mají býti tam, kde je aspoň 20 příslušníků
téhož pracovního odvětví, a zřizovány
budou v celku za stejných podmínek jako školy
učňovské.
Podrobnosti zřízení a organisace těchto
odborných pokračovacích škol textilních
přísluší stanoviti ministerstvu školství
a národní osvěty v dohodě se zúčastněnými
ministerstvy.
Návrh tento budiž přikázán výboru
kulturnímu.