Dnes je tomu práve 27 rokov,
čo sa Slováci v Turčianskom Sv. Martine sišli,
aby manifestačne a spontánne vyslovili na základe
sebeurčovacieho práva trvalé a večné
politické spojenie s bratským národom českým
(Potlesk.) v jednotnej, samostatnej i spoločnej
republike Československej. Deklarácia slovenského
národa, ktorá toto rozhodnutie vyslovila, navždy
zostane historickým dokumentom československej súnáležitosti,
bratstva a sjednotenia. Toto rozhodnutie bolo od tých čias
nespočetnekrát slávnostne potvrdené
nielen slovami, ale aj obeťami, plnými skutkami a
rozhodnými činmi.
Nebudem sa tu zmieňovať
o udalostiach, ktoré predcházaly pamätnému
30. októbru 1918, nebudem tu poukazovať ani na nezvratné
skutočnosti o slovenskej príchylnosti k republike
ako vlastnému a svojskému štátu v časovom
období rokov 1918-1938, chcem však slávnostne
vyhlásiť, že slovenský ľud ako celok
nemal nič spoločného so zradou a úkladmi
reakčných síl, predstavovaných celkom
malou vrstvou slovenských ľudáckych kolaborantov,
ktoré po Mníchove boly namierené voči
republike a privodily spolu s inými okolnosťami postupný
zánik republiky Československej. Náš
ľud tieto činy nikdy nesankcionoval, s nimi sa nestotožnil,
preto nenesie za ne ani politickú ani mravnú zodpovednosť.
(Potlesk.) Naopak, slovenský ľud bez ohľadu
na politickú príslušnosť, bez ohľadu
na ideové a náboženské, potažne
stavovské rozdiele zostal myšlienke československého
štátneho spoločenstva verný (Potlesk.)
a za toto svoje pevné presvedčenie prinášal
i tie najväčšie mravné a hmotné
obete.
Historia čsl. odboja na pôde
Slovenska od 6. októbra 1938 až do víťazného
ukončenia druhej svetovej vojny vydá svedectvo o
tom, čo vykonal slovenský ľud vo službách
myšlienky o obnovenie politickej samostatnosti československej.
Slovenské národné povstanie z konca augusta
minulého roku nepripúšťa žiadnych
pochybností o skutočnom smýšlaní
slovenského ľudu.
Tam prvýkrát bolo ústami
celého osľobodeného slovenského národa,
uprostred germánskeho vojenského tábora nahlas
povedané "Nech žije Československá
republika". (Potlesk.) Tam celý národ
povstal, chytil sa zbrane a bez ohľadu na vojenské
výhľady šiel sa biť, šiel masove na
istú smrť za obnovu demokratickej republiky Československej.
(Potlesk.) To neboly žiadne povrchné city,
ani politická a vojenská vypočítavosť,
to bolo hlboké mravné, národné a politické
presvedčenie celého slovenského národa.
(Potlesk.) Preto každý hreší proti
týmto posvätným citom nášho národa,
kto sa už či tu doma, alebo v zahraničí
pokúša v akomkoľvek smyslu brať v pochybnosť
a tým znehodnocovať vernosť československým
ideálom a spoločne štátne-politickým
záujmom. Nech je mi dovolené preto zdôrazniť,
že medzi politickým a národným významom
a smyslom 30. októbra 1918 a 29. augustom 1944 je hlboká
vnútorná dejinná a logická súvislosť,
ktorá vyjadruje smyseľ slovenských dejín
v jeho pravej a nefalšovanej podstate.
Udalosti z rokov 1938 a 1939 majú
pro československú prítomnosť a budúcnosť
neobyčajne veľký a ďalekosiahly význam.
Keď ich nepredpoiate a vecne posudzujeme, už či
jednotlive, alebo v historickej súvislosti s tým,
čo im predchádzalo a ich spôsobilo, dojdeme
k poznatkom, ktoré politicky nemožno prezierať.
Predovšetkým zjistíme, čo zostáva
nezmeniteľnou pravdou a zaväzujúcim pojítkom
i pre náš politický dnešok a čo
je vývojom prekonané a preto nehodiace sa do našich
politických pomerov.
Nezmeniteľným požiadavkom
nášho nového života zostáva demokratické
štátne zriadenie našej republiky. (Potlesk.)
Ukázalo sa totiž, že ak kde na svete zlyhala
demokracia, tak sa to nestalo preto, že je zlá demokracia,
ale že boli zlí demokrati. (Potlesk.) Preto
sme sa jednoznačne i v nových pomeroch priklonili
k demokracii, v ktorej bude rozhodovať skutočná
vôľa oslobodeného a rozume vedeného ľudu,
v ktorej vláda bude sa tešiť dôvere najširších
vrstiev ľudu, kde je ľud zdrojom všetkej moci a
preto aj nositeľom všetkej zodpovednosti v štáte.
Z týchto príčin
sme za čím skoršie prevedenie opravdove demokratických
volieb (Potlesk.), ktoré pravoplatne rozhodnú
o tom, kto a v akej miere je oprávnený zastupovať
ľud a hovoriť v jeho mene. (Potlesk.) Rozhodnutiu
slobodného českého a slovenského ľudu
musí se z nás každý bez rozdielu a bezvýhradne
podrobiť. (Potlesk.)
Predpokladom každého
demokratického režimu sú politické strany.
Nevrátili sme sa k predmníchovskému systému
zbytočne veľkého počtu politických
strán, ktorými sa nepotrebne trieštily sily
národa a ktoré medzi sebou svádzaly urputné
boje a zápasy. Politické strany, ktoré sú
dobove prekonané alebo politicky nevhodné a kompromitované,
sa u nás nesmú obnoviť a nebudú v žiadnej
forme obnovené. (Potlesk.) Na miesto straníckej
rivality a roztrieštenosti vidíme úzku spoluprácu
politických strán v národných frontoch.
Táto spolupráca doniesla už svoje ovocie a
užitok pre všeobecné dobro. Nevidím preto
príčin, prečo by nemala byť ďalej
pestovaná a prehlbovaná.
Vláda republiky tiež
vďačí za svoj pracovný úspech
práve onomu duchu svornosti a spolupráce, ktorá
spájala jej členov od prvého dňa vzniku
až doteraz. Keď sa bližšie pozreme na zprávu
o činnosti našej vlády, ale i na to, čo
je v nej nie obsažené, musíme bez nadsázky
povedať, že je to práca priamo obrovská,
práca, akou sa máloktorý vládny sbor,
máloktorý a málokde môže pochlúbiť.
Toto dielo zostane trvalo zachované
v mysli nášho ľudu. Preto chcem vláde
ako celku i jednotlivým jej členom vysloviť
v mene demokratickej strany úprimnú vďačnosť
za to mimoriadne vypätie síl a za pracovné
úspechy, aké vykazuje. (Potlesk.) V tomto
ohľade naša vláda môže byť vzorom
a príkladom všetkým občanom republiky.
Vláda republiky vychádzala vo svojej činnosti
z jedine správneho poznatku a stanoviska, že totiž
práca je jedinou oporou človeka i národa,
menovite za takých výnimočne ťažkých
a nepriaznivých čias, ako boly a sú časy,
v ktorých žijeme.
Zahraničná politika
československej vlády môže sa vykázať
nespornými úspechy na poli utuženia a prehĺbenia
stykov so spojeneckými a priateľskými štátmi
a národmi. Celý rad veľvyslaneckých
a vyslaneckých zastupiteľstiev cudzích mocností
v Prahe a našich v cudzine je toho neklamným dôkazom.
Naše sväzky voči SSSR ako najväčšej
slovanskej veľmoci, s ktorou chceme žiť čo
v najintimnejšom spojení, podobne i voči Veľkej
Británii, Spojeným štátom severoamerickým
a k Francúzsku, ktoré majú pre nás
nie menší politický význam, boly - ako
sa domnievam - posilnené a upevnené, čo je
sľubným počiatkom našej obnovenej samostatnosti
v tomto smere.
Ťažisko vládnej
činnosti spočíva však na poli vnútornej
politiky. Už samotná okolnosť, že sa československej
vláde podarilo bez vážnejších otrasov
a porúch obnoviť na území celého
štátu, cez väčšinu ktorého
prešla ničivá vojna so všetkými
jej nepriaznivými a demoralizačnými účinkami,
československú štátnu severenitu, že
postavila na pevný organizačný základ
našu novú československú armádu,
že obnovila verejný poriadok a celkove zvládla
verejnú bezpečnosť, zasluhuje si plného
nášho ocenenia a uznania.
Tento môj zásadne kladný
a uznalý postoj k pracovným výsledkom vlády
mi nebráni, aby som nepoukázal na niektoré
skutočnosti, dotýkajúce sa činnosti
vlády, ktoré živo komentuje naša verejnosť
a ktoré zostávajú ešte stále
časovými problémami. Ide najmä o riešenie
československého pomeru, o hospodársku problematiku
a o zásobovanie a výživu.
Politické udalosti od Mníchova
po vznik slovenského národného povstania
daly podnet doma i za hranicami, aby sa v obnovenom štáte
na novom ústavne-právnom podklade riešila otázka
Slovenska. Ukázalo sa totiž, že sa neosvedčilo
riešenie, ktoré sa volilo štátoprávnou
a ústavnou úpravou vnútro-politických
pomerov republiky po roce 1918. Zemepisná poloha republiky,
odchylné kultúrne-hospodárske a sociálne
pomery Slovenska si naliehave žiadaly koncedovať Slovensku
určité možnosti samosprávneho vývoja
s ohľadom na vlastný ľud, domáce tradície
a na národné i regionálne záujmy Slovákov.
Tieto faktá boly prezierané a naša politika
prvých dvoch desaťročí republiky nevyvodila
z nich správne dôsledky. Preto vznikly u nás
odstredivé pohyby vo forme politického autonomizmu
a separatizmu, ktoré nielen že boly vážnou
prekážkou vnútro-politickej konsolidácie
republiky, ale nakoniec značne prispely k pádu a
rozvratu republiky. Za takýchto okolností republike
a československej spolupráci teľom i dušou
oddaným slovenským politickým pracovníkom
za československého odboja nepozostávalo
iné ako hľadať riešenie, ktoré by
raz a navždy uspokojilo oprávnené požiadavky
Slovenska a nebolo na ujmu ústavnej a politickej jednote
republiky. (Potlesk.)
Stalo sa tak v revolučných
aktoch predstaviteľov všetkých politických
smerov a složiek na Slovensku. Výsledkom tohto novochápaného
vývoja je vytvorenie Slovenskej národnej rady ako
politickej reprezentantky Slovenska, vystrojenej zákonodarnou
mocou v tých otázkach, ktoré nemajú
celoštátny charakter, a vytvorenie Sboru povereníkov
ako vládneho a výkonného orgánu pre
oblasť Slovenska. S vďakou kvitujem, že pán
prezident a vláda republiky vzali tento politický
vývoj na Slovensku na vedomie, že ho lojálne
rešpektujú a prisľúbili uznávať.
Z dosavádnej činnosti týchto inštitúcií
možno uzatvárať, že sa plne osvedčily
ako zdravé a slovenským pomerom plne vyhovujúce
ustanovizne.
Viem dobre, že s týmto
vývojom mnohí nesúhlasia. Poukazuje sa menovite
na to, že pravomoc hlavy štátu v niektorých
a vlády prakticky skoro vo všetkých veciach
je obmedzená na západnú polovicu republiky
a že slovenskí členovia vlády za takýchto
pomerov spravujú regionálne záležitosti
celého národa. Na týchto výčitkách
je mnoho oprávneného. Pokiaľ ide o pravomoc
pána prezidenta republiky, Národný front
slovenský sa už dávno usniesol, aby bol vydaný
dekrét, ktorým by sa vrátily hlave štátu
tie funkcie, čo vykonáva predsedníctvo Slovenskej
národnej rady a čo mu náležia. Myslím,
že iba permanentná zaujatosť vlády prerokovávaním
dekrétov o poštátnení priemyselných
podnikov, bánk a poistovní zabránila jej
túto vec vybaviť. Teráz nezbýva iné,
len aby to vybavil čím skôr tento zákonodarný
sbor. Čo sa týka pravomoci na Slovensku, tu vina
na terajšom anomálnom stave neobťažuje slovenských
politických činiteľov. Počas rokovaní
predsedníctva Slovenskej národnej rady s vládou
republiky dňa 31. mája a 1. júna tohto roku
so slovenskej strany bolo zreteľne povedané, že
jednotnosť republiky si nevyhnutne vyžaduje, aby aj
český národ mal rovnocenný a rovnoprávny
orgán ako má Slovensko v Slovenskej národnej
rade a že nad týmito inštitúciami má
stáť prezident republiky, Národné shromaždenie
republiky a československá vláda. Vtedy predstavitelia
českých politických strán prisľúbili,
že sa o veci poradia. Nemáme zpráv o tom, či
sa vôbec a ako poradili. Vieme len to, že v českých
zemiach niet Slovenskej národnej rade pravomocou zodpovedajúceho
orgánu. V tejto súvislosti sa žiada, aby sa
ceľkom jasne povedalo, že je v eminentnom záujme
republiky a Slovenska, aby tam bola v domácich veciach
osobitnými orgánmi vykonávaná tak
zákonodárna, ako aj vládna a výkonná
pravomoc, a že tieto postuláty ako výdobytky
slovenského národného povstania musia dôjsť
svojho uznania aj v novej československej ústave.
(Potlesk.) V opačnom prípade by sme sa nenávratne
dostali do predmníchovských pomerov slovenského
autonomizmu a separatizmu v novej forme.
Tu sa u nás očakávala
väčšia iniciatíva od českých
odborných a politických kruhov. Vec totiž oproti
stavu, vytvorenému v Banskej Bystrici, v Košiciach
a pražskou dohodou z 2. júna t. r., nepokročila.
Myslím, že sa s tým nedá ďalej
otáľať a že bude potrebné započať
vecnú diskusiu o tomto témate, aby ústavodarné
Národné shromaždenie nemuselo sbierať
materiál, ale prikročiť k formulácii
nastolených už problémov. Slovenský
problém nie je len administratívnym problémom,
ktorý by bolo možné uspokojive riešiť
krajinským zriadením a krajinským národným
výborom. Toto zriadenie dobre poznáme ako nedostačujúce
a nevyhovojúce. Preto Slovenská národná
rada nemôže zo zásadných dôvodov
ustúpiť slovenskému krajinskému Národnému
výboru, ako je tomu obdobne v Čechách alebo
na Morave. Bude na ústavodarnom Národnom shromaždení,
aby našlo hranicu medzi jednotnosťou štátu
a medzi regionálnymi pravomocami národných
celkov, ktoré si ich budú vykonávať
vlastnými orgánmi.
Československá vláda
zaslúžene venovala mimoriadnu pozornosť hospodárskym
problémom. Išlo najmä o otázky rekonštrukcie
a obnovy dopravy a hospodárskeho života vôbec.
Tu sa vykonalo pozoruhodné dielo, menovite čo sa
týka legislatívnej činnosti. Československá
vláda vo svojej pravomoci bola utrakvistický orgán.
Vykonávala i zákonodarnú, i vládnu
a výkonnú moc. Je jasné, že tento stav
nemohol na trvalo v demokratickom štátnom zriadení
zostať a že musel byť obnovený ústavný
život, i keď len vo forme provizorného Národného
shromaždenia. I to je pravda, že bremeno rekonštrukcie
a obnovy na Slovensku, ktoré bolo nepomerne tažšie
a horšie zasiahnuté vojnou ako české
zeme, spočívalo na Slovenskej národnej rade
a na Sboru povereníkov, a tak vláda sa mohla viac
venovať úprave hospodárskych otázok
budúcich čias ako riešeniu aktuálnych
problémov.
Na poli dopravy železničnej,
vodnej a vzdušnej čakajú nás ešte
obrovské úlohy. Vlivom vojnových udalostí
budeme zdržaní o niekoľko rokov v plánovitom
budovaní komunikačnej siete a kým zrekonštrukujeme,
čo bolo surovým a bezohľadným nepriateľom
bezúčeľne zničené a poškodené,
budeme musieť nedostatočne a skromne dopravovať
osoby a náklady. Vzhľadom na zemepisnú polohu
republiky má u nás dopravný problém
o mnoho väčší strategicko-vojenský,
hospodársky a organizačný význam ako
kdekoľvek inde. Tomuto problému musia preto všetky
vlády venovať celkom výnimečnú
a starostlivú pozornosť. Investície do zlepšenia
a do dobudovania dopravy sa štátu vyplatia, i keby
hneď nevykazovaly v tom ktorom roku bilančné
prebytky.
Veľkým a ťažkým
problémom je i rekonštrukcia a obnova priemyselnej
a poľnohospodárskej výroby. Tento problém
je prvoradým a naliehavým problémom, ktorý
neznesie odkladanie, ak nemáme byť vystavení
hospodárskym poruchám, nedostatku denných
potrieb, podvýžive, núdzi a hladu. Som presvedčený,
že vláda v tomto ohľade urobila všetko a
že ničoho neomeškala najmä dvojmesačnými
veľmi intenzívnymi poštátňovacími
prácami, ktoré i keď majú nesmierny
význam, preca len čo do poradia naliehavosti idú
za problémami rekonštrukcie, obnovy, výživy
a zásobovania.
Rád by som sa trochu zastavil
pri poštátňovacích prácach vlády.
Konštatujem, že tu vláda vykonala nepomerne viac,
ako si dala do svojho programu, že tento program obsahom
i rozsahom ďaleko prekročila, takže dala ľudu
nepomerne viac, ako mu sľúbila dať. (Potlesk.)
Táto činnosť má evidentne svoje veľké
výhody i nevýhody. Nespornou výhodou je,
že sa urobily významné kroky vpred na ceste
k socializácii a k znárodneniu výrobných
prostriedkov, že vláda namiesto jednej fáze
urobila naraz hneď niekoľko fáz. Takéto
pracovné pojatie má však i svoju vadu. Ak by
sa nám nemal prakticky tento grandiózny pokus zdariť,
utrpíme nepomerne väčšiu stratu, ako keby
sme boli bývali zdržanlivejší a opatrnejší.
Toľkoto po stránke všeobecnej.
K veci samej demokratická
strana mala určité pozmeňujúce návrhy,
doplňky, výhrady a pripomienky. Neviedly ju pritom
žiadne ohľady na kapitalistické vrstvy podnikateľské,
lebo je stranou sociálneho pokroku a sociálnych
reforiem, a preto aj hospodárskych reforiem. Neviedly ju
nejaké zásadne negativistické hľadiská,
vlastné reakčným politickým útvarom,
za aké sa nikdy nepovažovala ani nechce považovať,
lebo spolupracovala na formulácii vládneho programu,
ten prijala a schválila. Viedly ju jedine a výhradne
národohospodárske ohľady a hľadiská.
Znárodnenie celých
odvetví priemyselnej výroby pokladali sme za tak
dôležitú vec, že stálo za dókladnú
úvahu. Išlo nám menovite o to, aby poštátňovanie
nebolo jedinou formou znárodnenia. Poštátnenie
je v niektorom ohľade jedine možnou a správnou
formou znárodnenia. V inom ohľade ukazuje sa byť
prijateľnejšou a výhodnejšou formou združstevnenie
podnikania, poťažne majorita kapitálovej účasti
v rukách štátu. Čím viac bude
zainteresovaný súkromník na štátnom
podniku, tým viac výhľadov máme na prosperitu
podnikania. (Potlesk.) Súkromný záujem
a súkromná iniciatíva musia zostať zachované
i rešpektované aj v štátne podnikateľských
zriadeniach, lebo sú zdrojom takých mravných
síl, ktoré nemôžu zostať ľahostajnými
nikomu. Poštátňovacie akcie budú mať
iné dôsledky pre kraje priemyselne tak vyspelé,
ako sú české zeme, a iné, povedzme,
pre Slovensko, ktoré nemá ešte vyvinutú
ani priemyselnú výrobu, ani bankovníctvo
v pravom slova smysle. Okrem toho niektoré dekréty
o poštátnení Slovenská národná
rada nemohla preskúmať a zaujať k nim meritorné
stanovisko. Preto si demokratická strana vyhradila právo
učiniť ich predmetom nového rokovania v Národnom
fronte a potom ich uskutočniť v takom rozsahu a v
takej forme, ako si to budú vyžadovať hospodárske
záujmy Slovenska.
Vieme, že vydanie poštátňovacích
dekrétov nie je ešte všetko. Hlavnou vecou bude
dosiahnuť cieľov, ktoré sme znárodnením
sledovali. Pôjde o to, aby priemyselná výroba
v rukách štátu vykazovala väčší
poriadok, väčšiu dokonalosť, nižšie
ceny výrobkov a hlavne tiež lepšiu a spravodlivejšiu
úpravu sociálnych pomerov robotníctva a zamestnanectva.
(Potlesk.) To je nie malá vec. Zo srdca si želáme,
aby sme znárodnením týchto cieľov dosiahli
a tak vyhrali aj toto veľkolepé úsilie o prebudovanie
nášho hospodárskeho a sociálneho života.
Myslím, že si dobre a všetci uvedomujeme, že
ak by sa nám tento poštátňovací
pokus nevydaril, utrpeli by sme najväčšiu porážku
na poli mierovej výstavby republiky. Veríme v úspech
nášho diela a doprajeme nášmu robotníctvu
a zamestnanectvu, ktorého záujmy chrániť
si vzala za svoj politický cieľ i demokratická
strana, aby im znárodnenie prinieslo opravdové dobrodenie
a zvýšenie životnej úrovne, na ktorú
majú zaslúžený nárok. (Potlesk.)
Znárodnením sa vláda našej republiky
našim robotníkom zavďačila a nepochybujem
o tom, že robotníctvo toto úsilie vlády
náležite zhodnotí tým, že zvýši
pracovný výkon a dokáže, že práca
pre štát je prácou pre národ a pre seba.
Rovnakú starostlivosť
ako nášmu robotníctvu treba však venovať
aj československému roľníctvu, ktoré
vojnou utrpelo miestami ešte väčšie škody
a straty ako robotníctvo. Naše roľníctvo
nachádza sa v ťažkom položení. Treba
mu pomôcť a rýchlo pomôcť. Obnova
poľnohospodárskej prvovýroby a to tak v živočišnom
ako aj v obilnom sektore vyžiada si nepomerne dlhší
čas, ako je tomu u priemyselnej výroby.
Najpálčivejšou
otázkou roľníctva je nebývalá
pasivita podnikania nielen u drobných a malých podnikov,
ale aj u stredných a väčších. Ponad
tento zjav nemôžem mlčky prechádzať.
Roľníckej výrobe treba nám, ako je to
len najskôr možné, vrátiť rentabilitu,
ak nemá nastať hromadný útek ľudí
z dedín do miest a celkový úpadok tohto pre
nás nesmierne vážneho činiteľa.