Existence živnostníků,
malých a středních výrobců
a podnikatelů nemají být vydávány
ve psí diktátu kartelů a velkobank, nemají
být drceny v nerovném boji s mamutími podniky.
Živnostníci, malí a střední podnikatelé,
nemají být vyháněni ze svých
dílen, obchodů, podniků a proletarisováni.
Pracující inteligence,
úředníci, inženýři, ředitelé
nemají být vháněni do nedůstojné
role náhončích velkokapitalistických
magnátů, do role popoháněčů
dělníků, jejich myšlenky a vynálezy
nemají mizet v zapomenutí nebo byt ničeny
pro ziskové zájmy kartelů. Nemá se
opakovat, aby duševními výtvory kulturních
pracovníků zakrývali svou dravčí
tvář representanti nejhrabivějšího
a nejreakčnějšího kapitálu.
Takový je význam nejzávažnějšího
zásahu do struktury našeho hospodářského
a sociálního života, který provedla
vláda Národní fronty Čechů
a Slováků postátněním průmyslu
a peněžnictví.
V době před Mnichovem
byl státní aparát, byla státní
správa v rukou byrokracie, která z valné
části byla odcizena lidovým vrstvám,
zato však tím více oddána průmyslovým,
finančním a agrárním magnátům.
Dnes už není u nás
státní správa v té míře
v rukou byrokracie, nýbrž přechází
do rukou lidu, který ji vykonává prostřednictvím
svých orgánů, národních výborů.
A tak budou volení zástupci lidu zákony nejen
usnášet, nýbrž i provádět,
což je rovněž významnou vymožeností
národní a demokratické revoluce.
V roce 1938 byla Československá
republika v nejkritičtější chvíli
opuštěna svými přáteli na západě
a stala se v jejich rukou pouhým prostředkem neblahé
politiky usmiřování fašistického
útočníka. Jediným, kdo zůstal
republice a jejím národům věřen
a kdo byl docela ochoten plnit více, než vyplývalo
ze smluvních závazků, byl Sovětský
Svaz. (Potlesk.) Ale pomocná jeho ruka byla českou
reakcí odmítnuta a český i slovenský
národ po dobu šesti let prožíval nejtěžší
a nejkrvavější porobu svých dějin.
V této době největší
naděje všeho českého a slovenského
lidu se upínaly k národům a k lidu Sovětského
Svazu. A ten ani tentokráte nezklamal. S největším
heroismem, s největšími obětmi, s největším
vypětím všech materiálních, lidských
a morálních sil vyhnal fašistického
vetřelce ze své země a věren přípovědi,
kterou učinil Stalin hned při vpádu nacistických
armád do Sovětského svazu, neustal dříve,
až, rozdrtiv spolu se spojenci vojenskou moc fašismu,
osvobodil malé národy z nacistického jha
a zachránil Evropu od fašistického moru. (Potlesk.)
A ještě v poslední chvíli, když
už byl zápas demokratických sil světa
s nacistickou hydrou vojensky rozhodnut, osvobodily tankové
oddíly Rudé armády, nelitujíce ani
v tomto stadiu boje obětí, tygřím
skokem v bok nepřítele hrdinné pražské
povstalce a zachránily Prahu a velkou část
Čech před zpustošením se strany ustupujících
nacistických hord.
S tímto naším
osvoboditelem máme dnes spojeneckou smlouvu. Se Sovětským
Svazem po prvé v dějinách Čechů
a Slováků máme společné hranice.
A to je to, co naplňuje český a slovenský
lid pocitem bezpečnosti a co mu po šestileté
porobě činí mír pevnější
a dražší a co mu umožňuje, aby s
pocitem většího klidu se věnoval své
budovatelské práci. Neboť Sovětský
Svaz i zde přímo úzkostlivě plní
smluvní dojednání, nevměšuje
se ani do vnitřních ani do vnějších
poměrů Československa, ale tím více
osvědčuje svou přátelskou pomoc jak
při odsunu Němců, tak při teritoriální
úpravě hranic, tak hospodářskou pomocí.
Český a slovenský
lid vzpomene jistě v blížící
se den největšího národního svátku,
28. výročí slavné říjnové
revoluce, s pocity největší vděčnosti
a opravdové bratrské lásky lidu a národů
Sovětského svazu a jejich velikého učitele
Stalina s vřelým přáním (Potlesk),
aby v míru a radostné práci sovětského
lidu vzkvétalo a množilo se štěstí
jeho i všech národů Evropy.
Bylo by však omylem, kdyby kdokoliv
- ať u nás doma nebo za hranicemi, chtěl z
našeho společenství se Sovětským
svazem odvozovat, že nám nezáleží
na přátelství se západními
demokraciemi. Pro nás je arciť společenství
se Sovětským svazem jedním z neotřesitelných
základních kamenů našeho obnoveného
národního a státního života.
(Potlesk.)
My zároveň máme
zájem na tom, aby zůstala zachována veliká
koalice spojených národů, která byla
vytvořena ve válce proti barbarskému hitlerismu,
která porazila hitlerovské Německo a která
nyní musí ještě dokončit svůj
veliký úkol: zlikvidovat jednou pro vždy prušácký
militarism, německý válečný
a těžký průmysl, z kořene vyhladit
nacismus a provést všechna opatření,
která by znemožnila, aby německý imperialismus
ještě někdy znovu mohl pozvednout hlavu. (Potlesk.)
Mohla-li vláda za obtížných
poměrů provést tak dalekosáhlé
změny v politické, hospodářské
a sociální struktuře našeho života,
tedy jen ve spojení a na základě jedné
z nejpotěšitelnějších změn
v našem politickém životě. Z neblahých
zkušeností předmnichovské éry
se zrodila v době největší poroby a
utrpení pevná vůle lidu odstranit roztříštěnost,
nejednotnost lidu a národa, vůle, která došla
svého výrazu již v illegálních
národních výborech na Slovensku a pak i v
Čechách. Tato vůle, jež uchvátila
nejširší vrstvy lidu, našla nakonec své
ztělesnění v národní frontě,
ve vládě Národní fronty. V národních
výborech a zejména v oněch pilířích
jednoty našich národů, v jednotném odborovém
hnutí, v družstevním hnutí, v Jednotném
zemědělském svazu, ve Svazu mládeže
a v jednotě tělovýchovy. R. 1938 byl národ
roztříštěn, politický a veřejný
život byl ovládán malicherným stranickým
bojem, který živila reakce a kterého využíval
fašismus k zdiskreditování demokracie. Dnes
už pouhá existence národní fronty znamená
veliký převrat a pokrok.
Shrneme-li tato srovnání,
uznáme, že naše vláda Národní
fronty dosáhla vážných úspěchů,
že v krátké době 6 měsíců
přeorala v pravém smyslu celý národní
život. A nakonec korunovala tuto svoji činnost postátněním
průmyslu a peněžnictví. Postátněním
průmyslu, bank a pojišťoven a zvolením
Národního shromáždění
se uzavírá v jistém smyslu jedno období
naší národní a demokratické revoluce.
Chcete-li, můžeme mluvit o tom, že se začíná
období určité stabilisace, ne však stabilisace,
která by znamenala návrat ke starým předmnichovským
poměrům, nýbrž stabilisace, která
znamená upevnění dosažených úspěchů,
zajištění dosažených vymožeností
a s této nové vyšší základny
vedení republiky k novým úspěchům
a dalšímu rozkvětu.
Nechceme nikterak přeceňovati
dosažených úspěchů naší
vlády. Víme, že máme také co
dělat s řadou nedostatků ve všech oborech
našeho podnikání. Víme také,
že teprve teď nastanou veliké obtíže.
Z čeho pramení tyto obtíže? Pramení
z následků války a okupace. Země je
vybrakována, hospodářství vyvráceno,
doprava v troskách, měna v ssutinách, půda
vybičována, část továrních
zařízení zničena nebo odvezena, Slovensko
zpustošeno válkou, dovoz surovin vážně
pro obtíže v mezinárodních spojích.
K tomu před námi stojí zima s těžkými
problémy, s problémem zvládnutí dopravy,
zásobování uhlím, zvládnutí
cukerní kampaně, dovozu brambor, obtíže
vyživovací a řada jiných běžných
hospodářských problémů. Vidíme
také, že jsou tu ještě zbytky reakce,
která se bude snažit zneužít těchto
obtíží a která se kojí nadějí,
že při provádění hospodářských
úkolů a při organisování zestátněného
průmyslu selžeme. Obtíže jsou jistě
veliké, ale proti velkým obtížím
postavme ještě větší elán
lidu, který nyní po zestátnění
průmyslu a peněžnictví rozvineme ve
větší šíři za dvou předpokladů:
za prvé, že zůstaneme všude, v národních
výborech, ve vládě, v Národním
shromáždění, spojeni s lidem, a za druhé,
že zachováme jednotu v Národní frontě,
v národních výborech, ve velkých organisacích,
v závodech, zkrátka všude. Je proto třeba,
aby se všichni poctiví demokraté semkli ještě
pevněji v Národní frontě, aby všude
nabádali lid ke zvýšení pracovní
výkonnosti, abychom důsledně pokračovali
v politice hájení zájmů pracujícího
lidu, v politice demokratické a lidové, vylučující
jakékoliv koncese reakci, a abychom úspěšně
budovali na nových základech naši svobodnou,
nezávislou Československou republiku. (Potlesk.)
Miestopredseda Cvinček
(zvoní): Ako ďalší rečník
následuje p. posl. dr Dritina. Prosím ho,
aby sa ujal slova.
Posl. dr Drtina (uvítán
potleskem): Slavné Národní shromáždění!
Okamžik, kdy po tolika tragických
událostech, jež se přehnaly naší
zemí, se na půdě československého
parlamentarismu opět ujímá slova řečník,
aby tlumočil stanovisko československé strany
národně socialistické k prvnímu vládnímu
prohlášení po osvobození, je s hlediska
strany okamžik historický. Je to příležitost,
která přímo vybízí, abych především
konstatoval, že strana národně socialistická,
vstupujíc do Prozatímního Národního
shromáždění, je vedena jen jedinou snahou,
snahou, aby svou činností a celým svým
posláním sloužila národu a státu.
(Potlesk.) Tato strana byla po celou dobu naší
samostatnosti vždy spolehlivou oporou státu a tou
zůstane i napříště a za všech
okolností. (Potlesk.) Jsme vždy připraveni
podporovat ze všech svých sil a loyálně
každou vládu republiky, jejíž program
bude s námi dohodnut, a podílet se na účasti
na vládní moci, stejně jako nést za
ni odpovědnost pokládáme za své právo
i za svou samozřejmou povinnost. (Potlesk.) Podle
toho jsme postupovali v minulosti a podle toho budeme postupovat
i v budoucnosti.
Než se budu zabývati
jednotlivými body prohlášení, jež
zde učinil pan předseda vlády, pokládám
za nutné říci slavné sněmovně,
že strana, již mám čest zastupovati, přejímá
jí příslušející díl
spoluodpovědnosti nejen na bilanci činnosti vlády,
ustavené na podkladě košického programu
z 5. dubna 1945, nýbrž i za činnost zahraniční
vlády Msgra dr Jana Šrámka v Londýně
od jejího jmenování presidentem republiky
dne 21. července 1940 až do skončení
jejího poslání zahraničního.
A pokud se čelní představitelé naší
strany účastnili zahraničního odboje
na počátku války ve Francii v podmínkách
pro náš boj zvláště nepříznivých
a pokud - v tehdejší nemožnosti dosáhnout
uznání naší zahraniční
vlády - měli účast na utvoření
a činnosti tak zvaného Národního výboru
pařížského, pokládáme
to s hlediska našeho válečného zápasu
za činnost, která byla v plném souladu s
naším programem a postupem za války a za níž
jim patří náš dík. Bylo to ostatně
v souladu se zásadami našeho úsilí o
porážku německého znásilňovatele
naší svobody, že použijeme každé
možnosti boje proti Německu a že máme
povinnost jít s každým, kdo je s Německem
ve válce. To vyplývalo logicky z naší
teorie o mezinárodně právní a politické
kontinuitě Československé republiky přes
to, co se jí a co se s ní stalo v Mnichově
a po 15. březnu 1939. A to odpovídalo též
jednomyslnému přání ohromné
většiny našeho lidu. Svůj boj za odstranění
toho všeho zla a vší té nespravedlnosti
a nepravosti, jež byla proti našemu národu a
státu spáchána v době Mnichova a po
Mnichově, pokládáme totiž za jeden jediný
celek nepřetržitého zápasu, z něhož
nebylo vyhnutí a uhnutí od 15. března 1939,
kdy byla naše nezávislost úplně zničena,
až do 10. května 1945, kdy vláda Fierlingerova
přišla do hlavního města republiky.
Celá tato činnost přinesla státu a
národu řadu diplomatických a politických
úspěchů, počínajíc uznáním
naší zahraniční vlády Sovětským
svazem, Velkou Britannií, Spojenými státy
americkými, Čínou, Francií a všemi
ostatními spojenci, přes oduznání
Mnichova prohlášením britského zahraničního
ministra Anthony Edena v britské dolní sněmovně
ze dne 5. srpna 1942, až po uzavření spojenecké
smlouvy o věčném přátelství
a vzájemné pomoci se Svazem sovětských
socialistických republik ze dne 12. prosince 1943.
Nerad bych přešel přes
tuto tak významnou smlouvu pro bezpečnost a budoucí
rozvoj našeho státu a československého
lidu, aniž bych zdůraznil, jak oceňujeme, že
ji uzavřela již zahraniční vláda
Šrámkova, jejímž jménem ji podepsal
tehdejší náš moskevský velvyslanec
Zdeněk Fierlinger v zastoupení zahraničního
ministra Jana Masaryka, a že se tak stalo slavnostně
za přítomnosti presidenta republiky dr Edvarda Beneše
za jeho pobytu v Moskvě. Za zahraniční
politiku, která k uzavření této smlouvy
vedla a jež tak v prvé řadě položila
základy k nynějšímu mezinárodnímu
zajištění bezpečnosti našeho státu,
béřeme plnou odpovědnost a hrdě se
k ní hlásíme, a to tím spíše,
že od počátku do konce našeho osvobozovacího
boje měl na ní mimorádně záslužný
podíl člen našeho klubu, ministr zahraničního
obchodu dr Hubert Ripka. (Potlesk.) Byla to totiž
tato politika, jež umožnila potomní klidný
a nenásilný přechod k převzetí
odpovědnosti za osudy státu ještě před
osvobozením celého našeho státního
území společně těm politickým
činitelům, kteří za války pracovali
i v Moskvě i v Londýně, a která tak
vytvořila potřebné předpoklady k utvoření
vlády Fierlingrovy na podkladě košického
programu z 5. dubna letošního roku.
Jsem přesvědčen,
že si je celé Prozatímní Národní
shromáždění dobře a souhlasně
vědomo toho, jaký podíl má tato politika
na tom, že jsme se mohli prvních 6 měsíců
po osvobození věnovat počátkům
budování našeho nového státního
života v poměrném klidu a bez velkých
a nežádoucích otřesů. Tuto zásluhu
nezmenšuje ani fakt, že počátky ke spolupráci
všech složek nynější Národní
fronty byly již učiněny v londýnské
Státní radě, spolupráce to, kterou
z perspektivy dnes již více méně historického
pohledu možno označit bez nadsázky za vzornou.
A když již je zmínka
o Státní radě, chtěl bych podtrhnouti
před Národním shromážděním,
že političtí představitelé naší
strany v emigraci v duchu přání domova, jak
nám do Londýna byla tlumočena v početných
vzkazech, dlouho vystupovali bez zdůrazňování
své stranické příslušnosti jako
nestraničtí vojíni národního
zápasu a národní revoluce. Teprve, když
se jiné politické skupiny začaly stranicky
rozestupovat a když to od nás bylo přímo
očekáváno, vystoupili jsme též,
českoslovenští národní socialisté,
jako samostatný politický útvar, zachovávajíce
i nadále co největší reservovanost ve
své stranické příslušnosti v
zájmu jednoty našeho boje, že to bylo spojeno
s některými obětmi pro nový politicky
nástup strany doma, nemusím snad ani podotýkati.
Chtěl bych uzavříti
tuto malou skizzu našeho postupu za války konstatováním,
že tato naše politika byla vždy v plném
souhlasu s přáním a city našeho lidu,
jak dokazuje nepřehledná řada dobrovolných
pracovníků i bojovníků na všech
frontách právě uplynulé války,
na frontách zahraničních i na frontě
domácí, kteří nastavovali nebo i obětovali
své životy za novou svobodu od samého počátku
obsazení naší země nepřítelem,
nikdy se mentálně německé nadvládě
nepodvolili a kteří vyhledávali příležitost
k boji proti nacistickému Německu v každé
době války a všude, kde se jim naskytla, bojovníků,
mezi nimiž byla též nepřehledná
řada příslušníků naší
strany, a to od těch nejprostších až do
první řady jejích funkcionářů.
V jejich duchu šla linie naší politiky po celou
dobu války. Byla to politika, která ve smyslu zdravého
cítění našeho lidu měla jedinou
devisu pro celý náš domácí i
zahraniční zápas za války, devisu:
vždycky pro jednotu a spolupráci všech složek
odboje a stran, vždycky s presidentem republiky dr Benešem
v čele a nikdy bez něho nebo dokonce proti němu.
(Potlesk.)
Slavnému Nár. shromáždění
je zhruba známo, přesto že se vládní
prohlášení o tom nijak nešířilo,
za jakých okolností došlo k ustavení
vlády, která mu ústy svého předsedy
právě složila své účty.
Chtěl bych jen na okraj sjednávání
programu této vlády a jejího složení
poznamenat, že si naše strana počínala
při tom tak, aby v závěrečné
fázi osvobozovacího boje přispěla
k dosažení a udržení jednoty všech
složek Národní fronty, a to i za cenu že
její význam pro stát nedošel ve struktuře
a rozložení vládní moci toho výrazu,
jenž by plně vyjadřoval morální
i materiální politickou sílu, kterou podle
mínění svých zástupců
představuje. Ale přesto převzala plnění
své funkce v souhre ostatních vládních
složek v plném vědomí své odpovědnosti
a rozhodnuta loyálně splnit závazky z účasti
na vládě vyplývající. Snažili
jsme se v důsledku toho svědomitě plnit zásady
vládního programu košického, dbajíce
toho, aby byl plněn ve všech svých hlavních
bodech rovnoměrně, a nevzdávajíce
se ovšem práva kritiky, pokud šlo o jeho praktické
provádění a methody, jimiž se tak dělo,
a nevzdávajíce se možnosti uplatňovati
revisi těch opatření, která by se
ukázala později neúčelnými
a neprospěšnými.
Vládní prohlášení
se zabývá na prvním místě otázkou
úpravy poměru Čechů a Slováků
ve smyslu vládního programu. Je to jistě
správné, neboť jsme všichni zajedno, že
je to jeden z nejdůležitějších
základních problémů - ne-li problém
vůbec nejdůležitější - samé
podstaty československé státní idee.
Není proto divu, že také formulace odstavce
VI. vládního programu byla jednou z nejobtížnějších
kapitol moskevských porad. Ale ať tato formulace dopadla
jakkoli, plně přijímáme a dodržujeme
zásadu, že poměr Čechů a Slováků
v našem novém, nedílném, jednotném,
demokratickém státním uspořádání
nemůže býti postaven na jiný základ,
než na základ naprosté rovnoprávnosti
Čechů a Slováků. (Potlesk.)
Rozumíme prakticky této rovnoprávnosti tak,
že Slováci nemohou býti majorisováni
v otázkách ryze slovenských a Slovenska se
týkajících, a přijímáme
tento princip. Ve vnitřním rozvržení
mocenských posic ve státě to však současně
znamená, že také nesmí vzniknout dojem,
že by Čechům bylo měřeno skoupěji,
než jim přísluší podle jejich početní,
hospodářské, kulturní i politické
potence. V zájmu dobrého spolužití je
to tím důležitější, že
by bylo stejně osudné, kdyby vznikl na straně
české oprávněný pocit, že
zásada "rovný s rovným" není
správně chápána a prováděna,
jako když před r. 1938 vznikl na straně slovenské,
pokud vznikal s nepochybným oprávněním.
Jsme povinni na to pamatovat, protože historie roku 1938
a 1939 s jeho 14. marcem není ještě na české
straně zcela psychologicky strávena a překonána.
Souhlasíme s vládním prohlášením,
že konečné rozhodnutí o decentralisaci
správy a o definitivní úpravě vzájemného
vztahu Čechů i Slováků musí
býti vyhrazeno teprve ústavodárnému
shromáždění. Právě my,
českoslovenští nár. socialisté,
jsme dnes dvojnásob povinni na tyto okolnosti poukázat
vzhledem k tomu, že jsme na vývoji politickém
na Slovensku od slavného bansko-bystrického povstání
bez své viny a proti svému přání
žádné přímé spoluúčasti
a žádné odpovědnosti neměli.
Myslím, že v tomto směru bude třeba
dospět k jistým korekturám v organisaci našeho
politického života a že k tomu situace důsledně
dozrává. Jsem rád, že jako očitý
svědek bansko-bystrického povstání
- kde spolu se mnou byl z mých klubovních kolegů
tehdejší místopředseda londýnské
Státní rady dr František Uhlíř
- mohu konstatovati, že politicky a hlavně psychologicky
byl od té doby v poměru Čechů a Slováků
učiněn již nesporný a značný
pokrok směrem k užší jednotě, a
to jistě na základě zásluhy a práce
obou stran.
Lituji, že se v této
souvislosti musím zabývati prohlášením,
jež zde před chvílí učinil pan
předseda dr Lettrich, prohlášením,
týkajícím se nedělního protestu
proti dr Petru Zaťkovi, a lituji, že pan dr Lettrich
považoval za nutné se tak obšírně
zabývat osobou dr Zaťka. Za sebe a své
kolegy, kteří byli pobouřeni při čtení
tohoto jména v této síni, prohlašuji,
že naše pobouření nebylo namířeno
proti žádné politické skupině,
proti žádné straně a též
ne proti demokratické straně. Bylo namířeno
výlučně proti osobě, které
se týkalo, poněvadž tato osoba je mužem
14. marca. Dr Lettrich se zabýval tím, co
dr Zaťko učinil znamenitého pro slovenské
povstání. To je možné, ale faktem je
a zůstává, že 14. března byl
členem Tisova sněmu, odhlasoval a podepsal odtržení
Slovenska od Československé republiky (Slyšte!)
a měl tak přímou účast na jejím
rozbití. A toto rozbití - a to se mnou pan dr Lettrich
i celá demokratická strana jistě souhlasí
- není jen věcí Slováků, to
je stejně tak věcí Čechů. (Potlesk.
- Předsednictví převzal místopředseda
Gottier.)