Jsem přesvědčen,
že ve věci 14. a 15. března celé slavné
Národní shromáždění nezná
žádného kompromisu a žádného
shovívání. (Potlesk.) Jen toto bylo
a nic jiného příčinou našeho
nedělního protestu. Nechci se zabývat tím,
co pan dr Lettrich uvedl na obhajobu dr Zaťka,
ale soudím, že to nepatří nebo to alespoň
ještě nepatří sem a že to patří
před lidový soud, a táži se, zda pan
předseda dr Lettrich neznevažuje předem
výrok lidového soudu, když dr Zaťkovi
dává rozhřešení dříve,
než mu je dal tribunál, který podle zákona
je k tomu jedině kompetentní.
Opakuji, že velmi lituji, že
pan předseda dr Lettrich se celým tímto
případem zabýval. (Výkřiky
poslanců slov. strany demokratické: Nemali ste začínať!
- Ako sa do lesa volá, tak sa z lesa ozýva!)
Ozvalo se především jméno dr Zaťka,
podpisovatele odtržení Slovenska od Československé
republiky.
Druhou stěžejní
otázkou Československé republiky byla vždy
otázka jejích minorit, a to především
minority německé. V souladu s celkovým národním
cítěním našeho lidu, jenž prošel
skoro pekelnými útrapami německého
nacistického útisku, jsou všechny strany Národní
fronty zajedno v principu vystěhování Němců
z našich zemí. To je radostné. Požadavek
takovéhoto radikálního a konečného
rozřešení německé otázky
u nás byl veřejně několikrát
vysloven našimi politickými zahraničními
představiteli již za války, a to již od
dob řádění Heydrichova a Daluegova
od roku 1942, a první jej světové veřejnosti
jasně postavil - nemýlím-li se, v projevu
na universitě v Aberdeenu - sám president republiky
dr Beneš. Zdá se mi, že vládní
prohlášení nevyzvedlo dostatečně
velikost tohoto historického úspěchu, který
pro náš národ znamenalo rozhodnutí velkých
Tří na postupimské konferenci o mezinárodním
transferu německého obyvatelstva. Také toto
rozhodnutí bylo připravováno soustavnou dokumentární
memorandovou činností naší zahraniční
vlády v hlavních centrech spojenecké mezinárodní
politiky. Nyní ovšem jde o to, aby další
odsun byl připravován a prováděn co
nejintensivněji a nejrychleji, i když plně
souhlasíme s prohlášením pana předsedy
vlády, že se tak má díti humánně,
v duchu čsl. demokracie a ne v duchu protektorátního
nacismu. Pokud pak zde mají zůstat Němci,
kteří se ničím neprovinili, je třeba,
aby mohla být obecná důvěra, že
jejich zjišťování bude prováděno
velmi obezřetně a s vyloučením všech
stranických zřetelů a že v žádném
případě nemohou mít ve státě,
který podle vládního programu je národním
státem jen Čechů a Slováků,
jakýchkoliv zvláštních politických
práv, která by se ve skutečnosti stala privilegiemi.
(Potlesk.) Totéž, co bylo v této věci
řečeno o Němcích, rozumí se
samo sebou, že platí též o Maďarech
a maďarské otázce ve státě.
S tím úzce souvisí
problém osidlování uvolněného
území. Je to jeden z nejobtížnějších
úkolů, který před sebou máme.
Na tom, jak tento úkol rozřešíme a zvládneme,
závisí do velké míry také celá
hospodářská prosperita země. Vítáme,
že vláda položila základ k zvládnutí
tohoto úkolu zřízením osidlovacího
úřadu v Praze a v Bratislavě na základě
dekretu presidenta republiky, ale naskýtá se otázka,
neměla-li by tak mimořádně rozsáhlá
a důležitá agenda být opatřena
přímo zřízením zvláštního
ministerstva pro osidlování. Za pobytu v Londýně
jsme se zabývali myšlenkou a zřízení
tohoto ministerstva a domnívám se stále,
že by to byla cesta, která by lépe odpovídala
velikosti tohoto úkolu, tím spíše, že
je třeba, aby celá vláda měla možnost
bezprostředního vlivu a kontroly na provádění
tohoto mimořádného díla.
Pokud dekretu o osidlování
se týče, domnívám se, že by bylo
nyní v zájmu národohospodářském,
kdyby výměra přídělu pozemků,
stanovená na 13 ha, byla zvýšena, aby malé
a střední usedlosti v pohraničí nemusely
být dále děleny a zmenšovány.
Usnadnil by se totiž celý osidlovací úkol.
Z hospodářských
otázek, jimiž se prohlášení vlády
zabývá, stojí na prvém místě
zajisté zpráva o vydání dekretu o
postátnění a znárodnění
klíčového průmyslu a o postátnění
bank a pojišťoven, které znamenají nesporně
úplný převrat v našem celém hospodářském
řádu. Je to přechod od kapitalistické
soustavy hospodářské k soustavě socialistické,
od hospodaření dřívější
společnosti liberální k řízenému
hospodaření kolektivistickému. Jako socialisté
jsme na tomto díle spolupracovali nejen celou svou energii,
nýbrž i celým svým srdcem. Jsme si vědomi,
že tím podnikáme něco, zač před
námi bojovaly celé generace socialistických
předbojovníků, které by nám
přímo záviděly, že my, generace
žijící, jsme ve šťastné situaci,
že ideály socialismu můžeme uskutečňovat.
Bereme-li spoluodpovědnost za uskutečňování
tohoto velkého socialistického díla, nečiníme
nic jiného, než že provádíme a
uskutečňujeme svůj starý program.
Proto všechny pověsti, dohady a pomluvy, že naše
strana v této otázce byla snad váhavá
nebo dokonce se zásadně stavěla proti zestátnění
a znárodnění, nejsou nic jiného, než
právě jen pověsti a pomluvy. Naopak pro nás
uskutečňování tohoto socialisačního
díla bylo samozřejmostí, i když vláda
právě na tomto poli šla podstatně dále,
než k čemu ji vázal košický vládní
program. Nám socialistům demokratickým jde
totiž přece též o to, aby se při
tomto skutečně revolučním procesu
neztratilo nic z oněch věcných hodnot humanitních
a demokratických, jež jsou tak drahé našemu
národu. Žádali jsme proto, aby také
tento závažný a dějinný úkol
byl uskutečňován s potřebnou rozvážností
a plnou odpovědností. Právě nám
jako socialistům musí jít o to, aby se tento
socialisační úkol zdařil a ne aby
se nezdařil. Neboť provésti zestátnění
a znárodnění velké části
průmyslové výroby i bankovnictví úspěšně,
to je přece jen velký a odpovědný
experiment, a to experiment, který se prostě zdařit
musí, protože kdyby se nezdařil, nemělo
by to jen neblahé důsledky pro celkovou životní
úroveň nejširších vrstev našeho
obyvatelstva, ale mohlo by se to stát i osudným
pro samu myšlenku socialismu. Mohli bychom tím zdiskreditovat
socialismus v očích nejen našeho lidu, nýbrž
i jiných národů a zemí.
A bylo-li řečeno, že
se na nás budou jezdit dívat z ciziny - souhlasím.
Ale právě to vědomí nás tím
více zavazuje, neboť musíme zajisté
míti ctižádost, aby se na nás jezdili
dívat jako na příklad hospodářské
prosperity a ne jako na hospodářské ruiniště.
Závažná slova, která o tom pronesl president
republiky ve svém poselství i ve svém projevu
na václavském náměstí, nás
musejí nabádat k tomu, abychom při provádění
zestátňovacích dekretů dbali toho,
aby jednotlivé průmyslové podniky se řídily
ve své výrobě zásadami rentability
- populárně řečeno, aby na sebe prostě
vydělávaly. Kdyby těchto zásad nebylo
dbáno, stát by nepochybně neunesl břemeno,
jež by na něj zestátněné podnikání
průmyslové výroby uvalilo. Souhlasím,
že prohlášení předsedy vlády
mluví slovy střízlivými o možnostech
bezprostředních výhod, jež by mohlo
zestátnění průmyslu přinést
dělníkům a všem pracujícím
v průmyslové výrobě. Z těchto
všech důvodů jsme byli toho názoru -
a jsme dosud - že při uzákonění
postátnění se mělo postupovat spíše
etapově a po jednotlivých oborech výroby.
Byl bych vítal, kdyby ve vládním prohlášení
bylo řečeno, že bylo úmyslem vlády,
aby se v praxi postupovalo etapově a aby se při
tom využilo všech zkušených sil, zejména
inženýrů a techniků. Jsme stále
toho názoru, že by bylo lépe vyzkoušet
účinky a možnosti provádění
postátňovacích dekretů především
na některých těžkých odvětvích
průmyslových, jako na průmyslu báňském,
kovodělném, v hornictví, v těžkém
průmyslu chemickém a v energetických zdrojích.
Vítáme, že vláda
počítala, jak se toho dotýká i vládní
prohlášení, s potřebou koordinace podnikání
zestátněného s podnikáním malých
a středních podniků soukromých i s
podnikáním družstevním. Budeme dbát
toho, aby soukromé podnikání bylo plně
podporováno, neboť na jeho vývoji a správné
souhře s průmyslovou výrobou státní
záleží naše schopnost soutěživosti
na domácím i mezinárodním trhu. Totéž
platí o našem stanovisku k soukromému vlastnictví
a zemědělskému podnikání, o
řemesle a živnostech ani nemluvíc. Strana,
jejíž názory tlumočím, bude chránit
zemědělské vlastnictví soukromé
nejen z důvodů hospodářských,
nýbrž také z důvodů psychologických
i národních. Neboť víme, že zemědělské
podnikání na vlastní půdě odpovídá
tradičním vlastnostem v podstatě individualistické
povahy našeho zemědělce a jeho vysoké
kulturní úrovni. Mimo to zemědělské
obyvatelstvo v dobách národního útisku
je nejvíce imunní proti odnárodňovacím
snahám a na konci osmnáctého a začátku
devatenáctého století byl to doslova venkovský
lid, který zachránil národ od hrozící
mu zkázy. Proto právě jako strana socialistická
i národní současně máme mimořádný
zájem, aby existence drobného a středního
rolníka byla zajištěna a zabezpečena
tak, aby nám obyvatelstvo zemědělské
nezačalo s půdy utíkat, kdyby míra
beztak dost těžkého a namáhavého
uhájení jeho existence začala býti
v dnešních podmínkách neúnosnou.
Aby se tak nestalo, je nezbytně nutno najíti dostatečný
příliv stálých pracovních sil
pro zemědělství na jarní měsíce.
Cifra 200.000 osob v prvních dnech svobody v zemědělství,
je tak veliká, že vládní prohlášení
mělo říci, co bylo podniknuto, aby tento
katastrofální nedostatek byl nahrazen. Po této
stránce budeme pečlivě sledovat cesty naší
zemědělské politiky, a to v zájmu
celého našeho národního hospodářství.
To je zájem nejen našeho zemědělského
obyvatelstva, ale právě tak zájem dělnictva
a všeho městského obyvatelstva, neboť
jeho zásobování je též ohroženo
právě tímto nedostatkem pracovních
sil v zemědělské výrobě. Též
příděl šatstva a obuvi zemědělcům
je otázka zvláště naléhavá.
Zpráva vlády o situaci
v zemědělství a o zásobování
neprozrazuje žádné iluse a neoprávněný
optimismus, zejména pokud jde o příští
zimní měsíce. To je mužná řeč.
Tato klesající hospodářská
tendence po skončení války není nic
ojedinělého a není tomu tak jen po této
válce. Kdo si vzpomene na rok 1919 a 1920, ví, že
tomu po minulé válce nebylo jinak. A zhoršení
zásobovacích a hospodářských
podmínek po této válce není nějakým
specifickým úkazem československým,
nýbrž odpovídá situaci ve všech
obsažených a osvobozených zemích. Na
příklad i ve Velké Britanii se hospodářská
a zásobovací situace po válce značně
zhoršila ve srovnání s lety válečnými.
Je to tedy zjev obecný. Přes to je třeba,
aby všichni odpovědní činitelé
si byli vědomi, že výživa obyvatelstva
není dostatečná, neboť kalorické
hodnoty našich běžných přídělů,
na něž je odkázána velká část
našich žen, činí pouze 1440 kalorií,
což je o 1000 kalorií méně než
je normální potřeba. Trvale se tím
poškozuje lidský organismus, zejména jde-li
o ženy jako dárkyně nových životů.
V oboru stavebnictví nebylo
dosud postaráno o finanční řešení
rekonstrukce válečných škod; není
náležitě organisováno provádění
těchto rekonstrukcí a vzniká tím plýtvání
pracovními silami, což je tím povážlivější,
že je obecný nedostatek pracovních sil. Rovněž
není ve vládním prohlášení
zmínka o letectví a vodní dopravě.
V oboru sociálního
pojištění budeme usilovat o takovou úpravu,
která by vedla k nejvyššímu možnému
zhospodárnění a nejvyšší
možné úpravě dávkové,
kterou pokládáme za mnohem naléhavější
než věci organisační.
Měnová opatření.
Vítáme je, ale chceme-li dosíci skutečného
a trvalého ozdravění měny a tím
i nové základny pro možnosti spolupráce
a veřejného podnikání, musí
nejen následovat, ale musí současně
s měnovou reformou býti obnovena i hospodárnost
nejen ve veřejné správě, ale v celém
našem hospodářském životě.
(Potlesk.) Nemůžeme býti ani dost vděčni
presidentu republiky, že ve svém poselství
tak důrazně na tuto nezbytnost upozornil a že
také připomněl odpovědnost, která
tu připadá nyní Národnímu shromáždění
samému. Také vládní prohlášení
dosti rozhodně připomíná nutnost návratu
k hospodárnosti, ale nevysvětluje podle mého
mínění dostatečně, proč
nebylo anebo nemohlo býti dbáno této zásady
od samého počátku činnosti vlády.
Klub poslanců, jehož jsem mluvčím, má
plné pochopení pro nezbytnost znovuzískání
hospodářské rovnováhy a je rozhodnut
přispět celou svou vahou k tomu, aby co nejdříve
bylo zavedeno řádné rozpočtové
hospodaření. Vláda v tomto úsilí
má plnou naši podporu a budeme všemožně
usilovat, aby Národní shromáždění
si vymohlo a přikročilo co nejdříve
a na prvém místě k provádění
svých povinností i práv ve věcech
rozpočtových.
Pokud jde o národní
osvětu a kulturu, je vládní prohlášení
neúplné. Chybí nám v něm zejména
konstatování, jež slouží vládě
ke cti a jež je splňováním vládního
programu z 5. dubna, že president republiky vydal dekret
o zrušení všech německých vysokých
škol. (Potlesk.) I když tyto školy fakticky
zrušila spontánní vůle lidu sama, přece
okamžik, kdy zákonodárné opatření
československého státu před celým
světovým veřejným míněním
určuje, že vysoké školství německé
v naší zemi přestává existovat
i právně, a to jednou pro vždy, je s hlediska
našeho národního rozvoje vpravdě historický.
(Potlesk.) Vzpomeňme jen pestré historie
osudů university Karlovy od jejího založení,
kdy již po prvém půlstoletí jejího
života byly svedeny prudké národní boje
o její českost, jež vyvrcholily pro tuto českost
vítězně památným dekretem kutnohorským,
vzpomeňme jejího pozdějšího poněmčení,
jejího protinárodního znešvaření
na universitu Karlo-Ferdinandovu a konečně jejího
zničení Hitlerem 17. listopadu 1939. Je to tudíž
zcela jedinečný akt zákonodárný
v našich dějinách vůbec. Proto též
péče o Karlovu universitu a o všechny ostatní
vysoké školy si vyžaduje, aby veliké ztráty
personálního stavu vysokých škol, zaviněné
zvláště persekucí, byly rychle odstraňovány,
hlavně tam, kde jsou k tomu k disposici vhodné osoby.
Musíme býti opatrní při budování
nových vysokých škol a především
dobře vybavit ty, které už máme. Též
otázky vysokoškolských studentů je nutno
co nejpečlivěji řešiti. Vůbec
přímo osudově záleží na
výchově naší mládeže a přejeme
si, aby byla vedena upřímně v duchu národním,
státním a vpravdě demokratickém. (Potlesk.)
Stejně oceňujeme dekret
o vzdělání učitelstva a dekret o zřízení
výzkumného pedagogického ústavu Jana
Amose Komenského, jež oboje je dávným
přáním našeho učitelstva, které
se tak znamenitě osvědčilo ve svém
odporu proti nacistům za války a které přineslo
ze svých řad tak veliký počet obětí
gestapácké persekuce.
Nezapírám, že
mně dělá starost otázka divadelní
a že se obávám, že počáteční
rozběh v tomto směru byl na naše poměry
trochu předimensován. Mimo to postrádáme
v prohlášení pana předsedy vlády
formulování stanoviska vlády k volnému
rozvoji kulturních organisací všech druhů,
i když jsme pro zjednodušení a takové
soustředění, které by ovšem nikterak
neomezovalo svobodu uměleckého projevu a rozvoje.
A konečně neméně důležitá
otázka: naši umělci, naši tvořící
lidé na duchovním poli ve všech jeho sektorech
musejí míti pro svou tvůrčí
činnost konečně zjednán klid. Nezastávám
se vinníků z doby války, ale zastávám
se toho, aby byla očista kulturního života
provedena rychle a se stejnou spravedlností ke všem,
aby bylo možno přejít k normálním
tvůrčím poměrům. V každém
případě, je-li přísnost na
umělce z domova, třeba byl jeho umělecký
význam zcela mimořádný a nadčasový,
který se něčeho dopustil pod nátlakem
a ohrožen gestapem, musí býti při nejmenším
stejná přísnost na umělce, který
byl za války v emigraci, nebyl ohrožen gestapem a
přesto nesplnil všech svých občanských
a vlasteneckých povinností. (Potlesk.) Ale
hlavně chceme, aby nikdo cenný nebyl zbytečně
z tvůrčí činnosti vylučován
a aby v oblasti kulturní byl zjednán co nejdříve
klid, aby se naše kulturní tvorba po tolikerém
utlačování a ponižování
mohla rozběhnout k novému a bohdá správnému
rozkvětu.
Rovněž prohlášení
o armádě, jejíž důležitost
pro zdárný vývoj republiky navenek i uvnitř
je jistě mimo jakoukoli pochybnost, zejména v dnešních
ještě neurovnaných a poválečných
poměrech, je málomluvné a příliš
všeobecné. Zejména neříká
nic o tom, jak se v životě armády osvědčuje
v praksi provádění hesla košického
programu o skoncování s t. zv. nepolitičností
armády. Je to otázka, která, jak jsem přesvědčen,
zajímá tento dům vrcholného lidového
zastupitelstva nad všechny ostatní. Výchovná
práce mezi příslušníky branné
moci, o níž vládní prohlášení
mluví, by měla být taková, aby v nejmenším
jí nebylo možno vytknout třeba jen stín
podezření z jednostrannosti. Deník "Svobodné
Československo", který armáda vydává
-což je u nás zcela nové - nevyhovuje dosud
ani složením své redakce, ani svým obsahem
v tomto smyslu představám, jež o tom chová
moje strana.
Pokud jde o vnitropolitické
otázky, neřeklo vládní prohlášení
nic konkretnějšího o těch otázkách
zvláštního zájmu pro veřejnost,
jež spadají do kompetence ministerstva informací,
zejména o otázce tisku, rozhlasu a filmové
výroby. Zejména pokud jde o rozhlas, máme
své připomínky a výhrady jak ke složení
jeho dnešní správy, tak i k jeho politickému
a kulturnímu obsahu. (Potlesk.) Prohlašuji
za svou stranu co nejrozhodněji, že budeme neústupně
hájit splnění v bodu košického
programu v otázce znovuobnovení všech našich
ústavních svobod a jejich naprostého zaručení
(Potlesk), t. j. svobody osobní, shromažďovací,
spolčovací, projevu mínění
slovem, tiskem i písmem, domovního a listovního
tajemství, svobody učení a svědomí
a náboženských vyznání. (Potlesk.)
Jsme přesvědčeni, že některé
přehmaty, které se s počátku staly
proti těmto ústavním občanským
právům a které se snad tu a tam dosud stávají,
byly a budou vládou co nejenergičtěji potírány.
(Potlesk.)
O ministerstvu vnitra mluví
vládní prohlášení jen zcela nepřímo,
a to v kapitole o lidové správě. Slavnou
sněmovnu by nepochybně zajímala též
konkretnější sdělení o otázkách
bezpečnosti a její organisace, jejíž
výkonnost velmi závisí na odborné
i charakterové kvalitě těch, kteří
ji tvoří, zejména na vedoucích místech.
Jinak nemohu dost důrazně prohlásit, že
se plně stavíme za zásadu zlidovění
veřejné správy. Jsme přesvědčeni,
že vhodným k tomu prostředkem může
býti právě systém národních
výborů. Zastávali jsme tento názor
i v londýnském rozhlase a bylo dávným
požadavkem strany, aby naše veřejná byrokratická
správa, převzatá ze systému rakouskouherského,
byla přebudována v duchu lidovém. To neznamená
ovšem, že by taková správa nepotřebovala
vzdělaných a školených odborníků,
ať již jsou to právníci, technikové,
lékaři nebo všichni ostatní. Právě
naopak, lidová demokracie a lidová veřejná
správa se osvědčí jen tehdy, bude-li
míti k disposici co nejlepší a co nejkvalifikovanější
síly všech vědních oborů. Souhlasím
s tím, co zde již bylo řečeno, že
k tomu je třeba také stejné ochoty ke spolupráci
na straně inteligence. Ale na druhé straně
musí býti zabráněno tomu, aby o potřebách
lidu rozhodovali činitelé, kteří se
po případě svým postojem a životem
odcizili a vzdálili smýšlení a potřebám
nejširších vrstev lidu. To je požadavek
správný, prospěšný i pokrokový.
Je to demokratické a jsme přesvědčeni,
že je to demokraticky dokonalejší než byl
náš systém dosavadní.
Ale lidová demokracie nezbytně
vyžaduje, aby byla vskutku lidová. To znamená,
že musí býti výrazem přání
všeho lidu, a ne jen některé jeho části,
stavu, třídy nebo dokonce jen strany. (Potlesk.)
A že se tato vůle projeví vskutku svobodným
způsobem, to jest všeobecným, přímým,
rovným, tajným hlasovacím právem s
poměrným zastoupením ve všech orgánech
lidových zastupitelstev. (Potlesk.) Z toho důvodu
lituji, že prohlášení pana předsedy
vlády nesdělilo Národnímu shromáždění,
jaké přípravy byly vládou a ministerstvem
vnitra učiněny, aby volby podle těchto zásad
mohly býti provedeny do ústavodárného
Národního shromáždění
co nejdříve. (Potlesk.) Neradi bychom viděli,
aby se v některé formě opakovala poněkud
zdlouhavá historie se svoláním Prozatímního
Národního shromáždění,
jež moje strana usnesením svého předsednictva
žádala již 16. června a jež jsme
považovali za uskutečnitelné již během
měsíce července nebo srpna. Takto podle mého
osobního mínění byla vláda
zbytečně příliš dlouho zatížena
onou mimořádnou mírou odpovědnosti,
kterou pro ni znamenala její mimoústavní
účast na výkonu moci zákonodárné.
Vláda je si toho plně vědoma, jak konstatuje
vládní prohlášení. Vítáme,
že se období revolučního zákonodárství
dekretálního končí svoláním
Prozatímního Národního shromáždění.
Jsem přesvědčen, že se toto Shromáždění
ujme svého zákonodárného úkolu
s plnou energií.