Místopředseda Petr: Uděluji
slovo dalšímu řečníkovi, jímž
je p. posl. Zápotocký.
Posl. Zápotocký (uvítán
potleskem): Vážené shromáždění!
Politické strany, zúčastněné
na zahraničním i vnitřním odboji,
sjednotily se v jednotné Národní frontě
Čechů i Slováků a vítězná
Rudá armáda i národní revoluce předaly
do rukou této Národní fronty vládu
v osvobozené republice. Po vstupu na půdu osvobozené
vlasti zavázala se vláda v košickém
programu, že vybuduje novou republiku nejen politicky demokratickou,
ale také hospodářsky demokratickou, že
vybuduje skutečnou lidovou demokracii.
Ke košickému vládnímu
programu přihlásil se pak radostně celý
národ, přihlásily se všechny národní
lidové organisace, na prvním místě
také naše sjednocené revoluční
odbory. Když jsme nastupovali cestu výstavby nových
lidově demokratických řádů,
museli a měli jsme si být vědomi, že
je to cesta obtížná, jež bude vyžadovat
od každého určité sebezapírání
i určité oběti. Bylo zapotřebí
uvědomit si, že se zde sdružují ve vládě
jednotné fronty Čechů a Slováků
různé politické složky s různými
programy, které jsou však stmeleny jedinou společnou
vůlí, přinésti těžce zkoušenému
lidu a národu skutečně trvalý mír,
odstranit staré sobecké kořistnictví,
které bylo příčinou národní
katastrofy, a podřídit zájmy jednotlivců
zájmům národního celku.
Jakými cestami k tomu dojít,
to vytyčoval vládní program. Podle něho
jednala naše revoluční vláda. Nás
uspokojilo vládní prohlášení,
kterým vláda skládala své účty
z dosavadní činnosti. A uspokojuje nás i
vládní prohlášení, kterým
vláda rýsuje svoji činnost příští.
Jestliže nás plně uspokojuje vládní
prohlášení, neuspokojuje nás plně
debata o něm, neuspokojují nás hlasy některého
tisku. Zdá se, jako by někteří členové
Prozatímního Národního shromáždění
i redaktoři tisku byli nasedli do rychlíku národní
revoluce zrovna před odjezdem nebo se snad dokonce chytli
za nárazníky. (Potlesk.) A nyní je
jim z toho úzko. Začínají lamentovat,
lomit rukama a naříkají, kam že se to
řítíme, chtěli by sahat na záchrannou
brzdu a rušit jízdu. Zdá se, že se jim
příliš pohodlně žilo ve staré
společnosti (Potlesk.), a proto je jim strašlivě
proti mysli revoluční průvan rychlé
jízdy. Volají starostlivě: zasklete napřed
všechna okna, vypolštářujte sedadla, připněte
jídelní vůz, připravte nejméně
6 chodů, nezapomeňte na vůz spací,
nezapomeňte zajistit appartement v prvotřídním
hotelu s fešnou pokojskou, atd.! (Potlesk.) Těmto
pánům je potřebí upřímně
a otevřeně říci: Milí pánové,
takto se k revolučním cílům nejezdí
a nemůže se dojet se vším pohodlím
a komfortem, jako vy byste si přáli, ani k cílům,
které si vytyčila národní revoluce.
Národní revolucionáři v papučích
nám dávají za vzor národní
revolucí z r. 1918 a říkají: Podívejte
se, jak to tenkrát bylo pěkné a nikdo neměl
příčiny, aby si na něco stěžoval.
Nebylo člověka, kterému by se byla stala
nejmenší křivda, a také jsme přece
tenkrát slibovali a připravovali znárodnění
a socialisaci, ale dělali jsme to pomalu a s rozvahou.
Při tom jsme se však nijak nedotkli jediného
výsostného práva soukromokapitalistického
podnikání, které je přece jedinou
hybnou pákou všeho lidského pokroku. Zkrátka,
dělali jsme to tak, abychom nikomu neublížili
a aby mohli býti i všichni soukromí kapitalisté
s tím spokojeni.
Skutečně slibovalo se také
tenkrát znárodnění a víte,
kdo stál dokonce také v čele revolučního
boje o znárodnění? Pan dr Preiss, pan dr
Kramář atd. Nevěříte?
V Ročence Československé republiky z roku
1928, vydané tiskovým odborem národní
demokracie, můžete čísti článek
pana inž. Nováka: "Znárodnění
dolů. Znárodnění dolů zaujalo
mysl veřejnosti hned při převratu, neboť
u nás má z pochopitelných a dobře
známých příčin i svůj
význam národní a politický. Otázka
znárodnění dolů byla vytyčena
již v revolučním programu národní
demokracie jako stěžejní bod sociální
reformy. Aby zjednán byl alespoň podklad pro její
řešení, svolal technický odbor čs.
národní demokracie anketu, na kterou pozval odborníky
z kruhů politických i obchodních."
A pak je dodatek po článku:
"Anketa o socialisaci dolů za předsednictví
ministra dr Kovaříka konána byla dne
6. července 1921 v Praze."
Nevím, co se s anketou stalo. V pozdějších
ročenkách už se o tom nepíše. Snad
by mohl dnes pan ministr spravedlnosti požádati pana
dr Preisse a jeho společníky z národní
demokracie, kteří sedí dnes jako kolaboranti
a zrádci národa v trestnici soudu na Pankráci,
zda by nebyli ochotni tu anketu o znárodnění
dolů, 6. července 1921 zahájenou, dnes už
ukončit. (Hlasy: Na Pankráci! - Potlesk.)
Tak vypadaly sliby o znárodnění
v první republice, protože se nespěchalo a
bylo na vše čas co se lidu slibovalo, stále
se odkládalo. Je pravda, že historie bývají
vždy falšovány, proto se nám snaží
i dnešní novodobí historikové historii
falšovat. Je však přece jen těžké
falšovat historii tam, kde ještě žijí
statisíce a miliony těch, kteří se
na události pamatují a vědí, jak vypadaly
ty zaslíbené časy, když šlo vše
přesně podle starého právního
a policejního řádu, který jsme nezměněný
od staré rakouské monarchie i s její byrokracií
převzali.
Máme dnes těžkosti zásobovací.
Nesporně. Pamatujte však, že r. 1920, tedy dva
roky po válce, bylo u nás ještě zakázáno
péci bílé pečivo, že v roce 1921,
jak uvádí ročenka, byly týdny, kdy
nebylo ani mouky, ani cukru, že jsme na dovoz americké
mouky doplatili za rok 1921 3.691 mil. K a že jsme americkou
mouku prodávali doma o 1.000 K na jednom q levněji,
než jsme ji našim tehdejším osvoboditelům
platili. (Potlesk.)
Podle statistických výkazů
měli jsme r. 1919, tedy rok po válce, 169.561 nezaměstnaných
a roku 1933, t. j. 15 roků po válce, 920.182 nezaměstnaných.
Za to jsme však měli právní jistotu,
že se tomu milionu chudáků nestala žádná
protizákonná křivda. (Hlučný
potlesk.) Nezaměstnaní byli vyhození
na dlažbu ulice a odsouzeni žít se svými
rodinami za desetikorunovou žebračenku týdně
na podkladě právního řádu a
přesně vymezených zákonných
předpisů. (Potlesk.)
Těmto katastrofám, které
se na nás přivalily proto, že vládní
sliby dávané lidu v době revoluční
nebyly splněny, chceme, můžeme a musíme
zabránit. Proto, kdo to s republikou dobře myslí,
nemůže vytýkat vládě, že
své sliby příliš rychle plní,
musí si přát a musí jí pomáhat,
aby je mohla ještě rychleji plnit. (Hlučný
potlesk.) K tomu je potřebí se oprostit od starého
nazírání a vžít se do nových
potřeb i nových právních řádů,
které vytváří nová doba. Je
potřebí chápat, že ve snaze o plnění
dnešního našeho sociálně-politického
programu vycházíme nejen ze zásad politické
lidové demokracie, ale také ze zásad nové
demokracie hospodářské. Politická
moc, basírující dnes na zásadě
lidové demokracie, nejde a nemůže jíti
ve šlépějích staré demokracie
předokupační. To si mnozí u nás
nemohou anebo nechtějí uvědomit, a proto
jsou zde ona nedorozumění. Vládní
program mluví tu přece jasně a nekompromisně
(čte):
"Odhodlána vykořenit
fašismus politicky a morálně do všech
důsledků, vyhlásí vláda zákaz
všech fašistických stran a organisací
a nedovolí obnovení v jakékoliv formě
těch politických stran, které se tak těžce
provinily na zájmech národa a republiky (agrární
strany, její odnože t. zv. živnostenské
strany, národního sjednocení, jakož
i těch stran, které v r. 1938 splynuly s ľudovou
stranou). (Potlesk.) Politicky odpovědným
funkcionářům jmenovaných stran, kteří
se kompromitovali a těžce provinili na zájmech
národa a republiky, bude zakázána politická
činnost a účast v organisacích demokratických
stran". (Hlučný potlesk.) To je vládní
program, ke kterému jsme se všichni přihlásili
bez rozdílu, všecky politické strany, a proto
se mýlí všichni ti, kteří nám
dnes chtějí dokazovat, že i naše lidová
demokracie znamená úplnou rovnost a svobodu pro
každého, to jest i pro reakcionáře,
fašisty a bývalé zrádce národa,
že ani oni nemohou a nesmějí být z uplatňování
svého vlivu na utváření nových
poměrů vylučování. Stará
demokracie toto rovné právo všem fašistům
přiznávala, přiznávala i henleinovcům
právo strojit pikle proti republice a připravovat
její rozbití. Proto jsme došli k Mnichovu a
ztratili nakonec svou samostatnost.
Naše vláda i pan president ve
všech svých prohlášeních znovu
a znovu nepřestávají zdůrazňovat,
že nebudujeme jen starou demokracii, že budujeme novou,
lidovou demokracii. V této lidové demokracii, jak
praví vládní program, který všechny
strany Národní fronty přijaly za svůj,
nedovolujeme a naopak zakazujeme bývalým fašistům
a funkcionářům reakčních stran
politickou činnost a šíření starých
reakcionářských ideí a zásad.
(Potlesk.) To je politický rozdíl mezi dnešní
lidovou a dřívější pouhou demokracií.
Klamou se všichni ti, kteří spoléhají
na to, že pomocí hlasů kolaborantů a
zrádců národa mohlo by se snad podařit
nahradit lidovou demokracii a její protifašistický
směr (Hlučný potlesk.) demokratickou
"meltou", která by opět podporovala a
křísila fašistickou, finanční
a velkoagrárnickou reakci. (Potlesk.)
V čem se dále odlišuje
naše nová hospodářská politika?
Dřívější soukromokapitalistické
hospodářství a podnikání se
hnalo jen za sobeckým cílem soukromokapitalistického
zisku. Vedlejší byly těmto velkoagrárním
spekulantům a finančním dravcům zájmy
národa a státu, neměli ohled na to, že
přivodí anarchii ve výrobě, že
vženou stát do hospodářské krise
a miliony k práci ochotných dělníků
odsoudí k nezaměstnanosti a živoření;
oni se nerozpakovali nakonec pro uchování a záchranu
svých kapitalistických zisků zradit i národ,
zaprodat jeho samostatnost i svobodu, dobrovolně vydat
celou zem pod protektorát germánské tyranie
a okupantské hrůzovlády.
Dnes naše hospodářská
demokracie směřuje k tomu, aby zárodněním
klíčového průmyslu a peněžnictví
odstraněna byla soukromokapitalistická výrobní
i distribuční anarchie. V tomto anarchistickém
systému jednou lid trpí a hladoví proto,
že je nedostatek potravin a výrobků, pro druhé
proto, že je všeho nadbytek. (Potlesk.) Ale vždycky
hladoví proto, aby se velkoagrární nebo finanční
upíři měli dobře. V našem znárodněném
plánovaném hospodářství musejí
býti cílem ne soukromokapitalistické zisky,
ale obecný prospěch: Základem našeho
plánovaného hospodářství musí
být, dát každému možnost práce,
ale také povinnost pracovat. Podmínkou nároku
na podíl z výtěžku práce musí
být důsledné splnění pracovní
povinnosti a ne výše kapitálu, který
kdo vlastní. (Potlesk.) K tomu směřují
a musejí do budoucna směřovat všechna
vládní opatření. Naprosto nesprávné
by bylo se domnívat, jak to zde řekl pan dr Chytil,
že vláda už ve věci plánování
udělala příliš mnoho, ba více
než košický program žádá.
Ještě nebezpečnější by bylo
vyvozovat z toho závěr, že Prozatímní
Národní shromáždění nebude
muset po této stránce už nic dělat.
Domnívám se, že kdybychom takto pojímali
svůj úkol, že jsme nemuseli do Prozatímního
Národního shromáždění
chodit. (Potlesk.) Tím bychom si ten podíl,
který nám byl jako měsíční
odměna za naši práci určen a který
jistě není malý, po čertech málo
zasloužili. (Veselost. Potlesk.) Myslím, že
lid od nás čeká něco více než
že budeme odpočívat na vavřínech
a prohlašovat, že bylo už uděláno
více, než uděláno být mělo.
Žádáme-li dnes na dělnících,
aby byli stachanovci, má lid od nás právo
žádat, abychom šli v práci příkladem
vstříc a byli stachanovci ve výstavbě
lidového demokratického pořádku v
nové republice. (Potlesk.) Kdyby náš
výkon měl kulhat za naším platem, nepřivedli
bychom to daleko a lid by spokojen nebyl. (Potlesk.)
Nás čekají ještě
perné chvíle. Nyní se teprve ukáže,
kdo to skutečně s vybudováním lidové
demokracie myslí doopravdy. (Potlesk.) Nemysleme
si, že stačí mít znárodněný
průmysl a jiné revoluční požadavky
jen v revolučním programu, jako to měla nebožka
nár. demokracie. (Potlesk.) Podívejte se,
kam to její representanti s takovou falešnou politikou
dotáhli. Sedí na Pankráci. (Veselost.
- Potlesk.) My se tam jistě nechceme dostat, a proto
když jsme vydali dekrety o znárodnění
a když se už dnes rozvinují pikle a strojí
úklady, aby ty nebo ony podniky, které mají
být znárodněny, pomocí různých
machinací byly ze znárodnění vyňaty,
není to možno trpět. Je třeba tuto činnost
hned v počátku se vší rozhodností
zakřiknout. Kdyby to nestačilo, bude nutno osoby,
které v tomto směru dělají dnes různé
intervence - a není těch osob málo - veřejně
jmenovat bez ohledu na to, jaké veřejné funkce
zaujímají. (Potlesk.)
Hrozí-li se na př. dnes někdo
dekretu o národní cti a vidí-li v jeho vydání
náběh k policejnímu státu, má
skutečně na lidovou demokracii divný názor,
i když se stal dobrovolně jejím členem.
Jestliže dekret o národní cti přenáší
právo soudit menší kolaboranty a provinilce
proti národní cti na národní výbory,
je to zase jen splnění slibu, který zástupci
všech stran v košickém programu vytyčili
a schválili. (Potlesk.) Myslím, že budeme
muset na této cestě odbyrokratisování
a zlidovění našeho soudnictví pokračovat
(Potlesk.), nemá-li pro nás být lidová
demokracie pouhým líbivým heslem a pláštíkem.
Jděte mezi lid a uslyšíte, co si všechno
slibuje od lidové demokracie, co od ní očekává.
Divně se na nás podívá každý,
když mu budete chtít tvrdit, že až do okupace
bylo u nás všechno v pořádku a že
na nikom nebyla spáchána křivda. Právě
proto, že se zde těch křivd a bezpráví
za celá desetiletí tolik nahromadilo, je dnes naše
situace tak obzvláště svízelná.
Kdybychom měli povinnost odčinit jen křivdy
okupantů, věděli bychom si s tím snadněji
rady. Daleko těžší je odstraňovat
křivdy předokupační. (Potlesk.)
Vezměte si jen otázku pensijního
zaopatření našich zestárlých
dělníků a zaměstnanců. Jaké
hory bezpráví, křivd, nesrovnalostí
a neodůvodněných rozdílů se
tu za léta nakupily a jak velké naděje jsou
dnes se strany všech, kteří jsou těmito
nesrovnalostmi postiženi, kladeny ve znárodnění
pojištění. Naše tragedie záleží
v tom, že kdybychom činili, co chtěli, všechny
tyto křivdy a nesrovnalosti neodstraníme tak rychle,
jak se to všeobecně očekává a
jak by to bylo nutné.
Bylo zde již v debatě poukázáno
na rozdíl mezi pensijním pojištěním
dělnickým, zaměstnanců ve vyšších
službách a státních zaměstnanců.
Vedle toho jsou u nás statisíce občanů,
kteří, i když celý život poctivě
pracovali, nemají vůbec na žádné
pensijní zajištění nárok. To
je bezpráví nahromaděné jako dědictví
minulých let. Dnes jsou tito naši spoluobčané
práce neschopni, ale výtěžky jejich
práce strávili jiní. Má-li se pro
ně pensijní zajištění opatřit,
budou muset na to přispět ti, kteří
dnes pracovní schopnost mají. To si musíme
uvědomit a musíme mít odvahu to lidem říci.
(Potlesk.)
Bude jistě úkolem národního
pojištění, aby všechny tyto křivdy
postupně odstranilo a všechny rozdíly vyrovnalo.
Netajíme se tím, že to bude dlouho trvat, než
dojdeme k úplnému vyrovnání a přece
je toto vyrovnání nutné. Už dnes nám
kladou zaměstnanci zestátněných podniků
otázku: Jak to bude vypadat? Proč my, když
pracujeme v zestátněných podnicích
a ve prospěch státu, nemáme mít nárok
na stejné pensijní zaopatření jako
státní zaměstnanci? Což produktivní
práce pro stát je něco méněcennějšího
než práce neproduktivní? Dělníci
mají pravdu. Toto měření dvojím
nebo trojím loktem je do budoucna v lidové demokracii
neudržitelné. Lidová demokracie musí
dávat znovu a znovu záruku, že se tyto křivdy,
i když ne hned, alespoň v budoucnu budou napravovat.
Ale aby byly napravovány, nesmějí se již
nikdy vrátit doby staré demokracie. Dřívější
její representanti, kteří byli národní
revolucí smeteni, nesmějí už nikdy přijít
k moci, ani ti, kteří jim chtěli k moci pomáhat
pod firmou. (Potlesk.) O to se postarají voliči
u nás při nejbližších volbách,
tak jako se o to právě postarali voliči v
Jugoslavii. (Potlesk.)
Než dojde k úplnému vybudování
skutečně jednotného národního
pojištění nejen po stránce administrativní,
ale i po stránce důchodové, je nutné,
aby byla učiněna opatření, jež
by zamezila nebo odstranila škody, které pracujícím
vznikly nebo vznikají z války a mimořádných
poměrů, opatření, jež by odstranila
alespoň nejkřiklavější nedostatky
dnešního pojištění, počítaje
v to zvláště zhoršení, které
zavedl do sociálně-pojišťovacího
zákonodárství nacistický režim.
Zvláště je však nutno upozorniti, že
zamýšlená cenová opatření
nesmějí způsobit reální snížení
pensijních požitků, jako nesmějí
způsobit snížení reálních
mezd a platů.
Mluvíme-li o těchto soc. pojišťovacích
úkolech, musíme si býti vědomi, že
i jen minimální požadavky, které budeme
musit splnit, nám rozvrátí všechna čísla,
matematické výpočty a předpoklady,
na nichž je vybudováno naše sociální
pojištění. A což teprve, budeme-li chtít
splnit všechny zásadní požadavky, které
národní pojištění má poslání
splnit a splniti je povinno.
Mohl bych přecházet od kapitoly
ke kapitole naší sociální politiky a
dokazovat, jaké hory bezpráví a křivd
se tu nahromadily a co všecko volá po nápravě.
Mohl bych mluvit o křivdách páchaných
léta na dělnících, ale také
o křivdách po léta páchaných
na státních zaměstnancích, učitelích,
profesorech, úřednících, živnostnících,
zemědělcích, pensistech, na mládeži,
na ženách, studentech atd. atd., ale co je to dnes
platné přednášeti zde hodinové
seriály o tom, co všecko by se mělo dělat.
To se činilo ve starém parlamentě, že
v řečech a programech strany licitovaly, ale skutek
nakonec utek, jak praví lidové přísloví.
(Potlesk.) Musíme si uvědomit a musíme
mít odvahu to také lidu říci, že
to, co dnes činíme, není ani v jednom případě
zásadní řešení, nýbrž
že je to všecko flikování a záplatování,
protože abychom mohli řádně odměňovat,
zabezpečovat a zaopatřovat ať pracovníky
rukou nebo pracovníky duševní, musíme
napřed dát do pořádku naší
výrobu a musíme vytvářet nové
hodnoty. (Potlesk.) To je ten nejdůležitější
úkol, před kterým stojíme a který
si uvědomujeme zvláště dobře
my, jednotné odbory. Pokládáme proto za nutné
obrátiti se na všecky politické strany a sjednocovat
za tímto cílem všechny síly celého
národa. Je možné činit i jednotným
odborům různé výtky, nejsou jistě
bez chyby, ale je potřebí si uvědomit, že
bez odborové jednoty by nebylo možno vytvořit
novou pracovní morálku, ani zvýšit a
uspořádat naší výrobu. (Potlesk.)
Vždyť dnes nemůžeme pracujícím
za všechnu jejich námahu a vypětí pracovní
energie, které od nich čekáme, dát
nic jiného než slib, že se jednou budou mít
lépe (Potlesk.), že jím budeme moci
za všecko odříkání a utrpení,
kterým i dnes ještě procházejí,
poskytnout lepší a radostnější
život. Proto zastavte už jednou ty posměšky
na dobrovolné pracovní brigády, na roztáčení
kol, stachanovské soutěžení a pod.!
Kde bychom byli, kdyby nebylo této veliké iniciativy
a nadšení, které dnes zachvacuje naše
dělníky a duševní pracovníky
ve výrobě! (Hlučný potlesk.)