U postižených je dojem, že celý problém
platového i konkursního a pensijního zrovnoprávnění
presenční služby je záměrně
odsouván, tak aby při zavedení proponované
dvouleté služby státu s nástupem v 19
letech, povinné pro všechny chlapce a dívky,
se nadobro zapomnělo na křivdu, spáchanou
na vojácích. Zcela tak, jako se brzy zapomíná
na některé skupiny a členy naší
slavné zahraniční armády (Potlesk.),
kteří - znechuceni bojem o existenci ve vlasti,
kterou pomáhali osvobozovati a kde jejich rodiče
a příbuzní byli právě pro jejich
zahraniční účast v československém
vojsku uzavřeni v koncentračních táborech,
- odcházejí zpět za hranice hledat si trpký
chléb existence v cizině.
Považuji také za svůj úkol prohlásiti,
že by bylo velmi vhodné, zdůrazniti zákonitě,
v souhlasu s dobou, přednost vojáků při
přijímání do státních
i soukromých služeb. Nechť jsou vojenská
místa včas informována od příslušných
státních resortů o možnostech a stavu
přijímání nových sil, aby nedocházelo
k trpkým zklamáním. Bylo by také sociálně
spravedlivé, aby všechny obory státní
i veřejné správy porovnaly a srovnaly všechny
žádosti o místa tak, aby přednostní
právo bylo uděleno ženatým před
mladšími a svobodnými, kteří
se mohou uplatniti jinde.
Dosud platné vládní nařízení
nemá také ustanovení o započtení
presenční služby do doby rozhodně pro
nárok a výměru dovolené. Vyloučení
nároku na dovolenou v době výkonu presenční
služby je dáno účelem dovolené.
Ale v roce právě minulém mnoho zaměstnanců
z důvodů vyvolaných mimořádnými
poměry nevyužilo dovolené nebo nezískalo
čekací dobu a proto bylo nutno jejich nároky
výslovně určiti. Odstavec projednávané
osnovy zákona, pojednávající o dovolené,
dokazuje, že byla pochopena doba v plné šíři
všech těžkostí a těžkého
stavu těch, kteří presenční
službu nastoupili a nastupují. Dokazuje to i ustanovení,
že zaměstnancům přísluší
při nastoupení vojenského výcviku
kromě mzdy nebo platu, na který mají nárok
podle platných ujednání nebo předpisů,
ještě mzda nebo plat po dobu jednoho týdne.
Předpokládáme ovšem brzké vydání
unifikačního zákona, aby nebyla situace ztěžována.
Slavná sněmovno, armáda představuje
národ. Její kvalita je výslednicí
mravní a tělesné zdatnosti národa.
Čím mravně odolnější a
tělesně zdatnější národ,
tím silnější a udatnější
je jeho armáda. Problém moderní armády
úzce souvisí s problémem celého národa
a státu, s jeho hospodářským, sociálním,
národním a politickým systémem. Záleží
tedy na nás, na všem obyvatelstvu republiky, a především
na politických stranách, jimž národ
svěřil vedení, abychom vybudovali brannou
moc silnou, moderní, technicky dokonale vybavenou, armádu
demokratickou, ve svých členech sociálně
zabezpečenou, která bude zárukou nezávislosti
a celistvosti Československé republiky a všech
svobod jejího lidu.
Klub poslanců československé strany lidové
vidí v předložené osnově skutečný
projev nového sociálního nazírání
a opravdového zájmu o armádu naší
demokracie a proto bude nejen pro přijetí předlohy
zákona v navrženém znění hlasovat,
ale bude vždy a všude všemi silami podporovati
vše, co slouží k rozvoji naší československé
branné moci. (Potlesk.)
Předseda: Uděluji slovo dalšímu
řečníku, jímž je pan posl. dr
inž. Kácl.
Posl. dr inž. Kácl: Slavná sněmovno,
paní a pánové!
Dovolte mi jako předsedovi zdravotnického výboru,
abych po dohodě s presidiem sněmovny a s předsedy
politických klubů podal stručnou zprávu
o výsledcích studijního zájezdu, který
podnikl na začátku ledna tohoto roku zdravotnický
výbor do válkou nejvíce postižených
krajů naší republiky, do východního
Slovenska. Účelem cesty bylo přesvědčiti
se o zdravotním stavu obyvatelstva, zjistiti, co bylo učiněno
k nápravě a pomoci účinně při
dalších akcích. Byl jsem vedoucím této
výpravy, kterou jsme uspořádali za pomoci
ministerstva zdravotnictví a povereníctva pre zdravotníctvo
v Bratislavě.
Cesta započala dne 1. ledna 1946 o 23. hod. odjezdem účastníků
rychlíkem z Wilsonova nádraží do Bratislavy.
Účastnili se jí z poslanců: Čestmír
Adam, Jaromír Jodas, inž. dr Karel Kácl,
Josef Litera, dr Jan Moravec, Marie Skuhrovcová
a Karel Václavů. V Brně se připojil
posl. Cyril Charvát, v Bratislavě první
místopředseda zdravotnického výboru
dr Vladimír Haviar a dále posl. Elena Hroboňová
a v Žilině posl. Mária Poloncová.
Byly tedy zastoupeny všechny politické strany, a to
národní socialisté třemi poslanci,
lidovci třemi poslanci, sociální demokraté
jedním poslancem a komunisté také jedním
poslancem. Ze slovenských stran demokraté byli zastoupeni
dvěma poslanci a strana komunistická jedním
poslancem, resp. poslankyní.
Z ministerstva zdravotnictví výpravu doprovázel
dr Josef Švejcar, dr Ungar, dr Žofka a dr Hladík.
Pan ministr zdravotnictví dr Procházka, který
o akci projevil veliký zájem a sám se hodlal
účastniti, nemohl tak učiniti pro onemocnění.
(Předsednictví převzal místopředseda
Tymeš.)
V Bratislavě, kam delegace přijela 2. ledna o 8.
hod. ranní, přivítal výpravu presidiální
šéf povereníctva pre zdravotníctvo dr
Gamaren a presidiální šéf povereníctva
pre sociálnú starostlivosť dr Čičmanec.
Péče o výpravu v Bratislavě se ujal
za povereníctvo pre zdravotníctvo hlavný
rádca dr Eugen Špaňár, který
se potom o celý zájezd staral nejen pečlivě
a účelně, ale také mile, přátelsky.
Výpravu z Bratislavy doprovázeli zástupce
povereníctva pre zdravotníctvo dr Špaňár
a zástupcové povereníctva pre sociálnu
starostlivosť dr Čičmanec a dr Prihazký.
Celého zájezdu účastnila se řada
žurnalistů, kteří jeli jednak z Prahy,
jednak z Bratislavy, a to především redaktor
ČTK Vorel, dále redaktoři Lidové Demokracie,
Rudého Práva, Svobodného Slova, Besedy, Nové
cesty, Času, bratislavské Pravdy, košické
Pravdy, dále Jasu a z košického rozhlasu prof.
Brandobur a dva filmoví kinooperatéři, kteří
všechny poznatky též dokumentárně
zachytili.
Po krátkém zdržení na bratislavském
nádraží pokračovala výprava ještě
v dopoledních hodinách dne 2. ledna zvláštním
vlakem, který dala k disposici železniční
správa, a to tatranským expresem dále na
východ, a to do Košic, kam přibyla dne 2. ledna
večer a odkud se následujícího dne
odebrala do vlastního území, které
bylo předmětem jejího zájmu, do východních
okresů republiky, vyznačených asi těmito
místy: Michalovce, Sobrance, Humenné, Giraltovce,
Stropkov, Medzilaborce, Svidník, Dukla, Bardějov,
Prešov. Zde se výprava zdržela od 2. ledna do
5. ledna a odtud jela do Vysokých Tater k prohlídce
protituberkulosních sanatorií. 7. ledna večer
přibyla do Bratislavy, načež následující
den strávila v Bratislavě, kde se konala především
za účasti bratislavských úřadů
konference, jež zhodnotila výsledky celé výpravy
a tyto výsledky vyjádřila resolucí,
kterou si později dovolím přečísti.
Při této příležitosti vykonal
jsem také oficiální návštěvu
u povereníka pre zdravotníctvo dr Jána Ševčíka
a celý zájezd byl ukončen mou přednáškou
ve Spolku slovenských lekárov na bratislavské
fakultě, na kterou jsem byl pozván a která
byla od r. 1938 zase první přednáškou
českého vysokoškolského učitele
na této půdě.
Máme-li po stránce zdravotní a po stránce
sociální zhodnotiti to, co jsme viděli, tedy
je třeba uvésti toto: Válka na území
východního Slovenska zanechala podle mého
mínění největší stopy
z celé republiky. Jen jedno území naší
republiky, avšak poměrně menší,
bylo stejně těžce postiženo jako východní
Slovensko, a to jsou některé kraje Slezska, zejména
Slezska opavského. Viděli jsme vesnice, které
byly doslova smeteny s povrchu zemského. Tak na př.
v pohraniční malé vesničce Palotě
zbyl ze 75 popisných čísel pouze jeden dům.
Obyvatelstvo je úplně ožebračeno. Žije
v troskách svých někdejších obydlí,
které si různým způsobem poopravilo.
Za pomocné akce byl zbudován jeden dřevěný
nouzový barák, ve kterém bydlí několik
rodin. V této těžce postižené obci
není hovězího dobytka ani tažného
dobytka a zbylo tam jenom několik kusů drůbeže.
Není však ani krmiva pro dobytek ani osiva. Do polí
a lesů se nemůže, vše je zaminováno,
i prostory mezi jednotlivými domky jsou zamořeny
minami a je nebezpečno pohybovati se kdekoli jinde mimo
vyšlapané cesty. Mnoho a mnoho osob padlo za obět
těmto minám, jsou mrtví a jsou zmrzačení.
Snaha obdělávat svá políčka
vede obyvatelstvo této vísky znovu a znovu do nebezpečného
terénu, a tak mrtvých a zmrzačených
stále přibývá. Obyvatelstvo je také
velmi špatně opatřeno šatstvem a obuví.
Ve zmíněné Palotě běhá
mnoho dětí za největších mrazů
boso. Musí tak chodit, protože bot nemají.
To je zjev, který snad po stránce fysiologické
není tak strašný, ale který je naprosto
neúnosný po stránce sociální.
V chýších s četnými dětmi
jsou vyhublé děti zabaleny jen v hadrech.
Abychom si udělali názorný obraz o tom, jak
poměry vypadají, uvedeme některá data,
týkající se celého medzilaboreckého
okresu, v němž je obec Palota. V tomto medzilaboreckém
okresu bylo ke dni 31. října 1943 asi 24.000 obyvatelů,
ke dni 31. října 1945 23.100 osob, jeví se
tedy úbytek asi 1000 osob. Avšak podíváme-li
se na čísla, jež nám vyjadřují
úbytek budov a úbytek domácích a hovězích
zvířat, vidíme toto: Obytných budov
bylo v tomto medzilaboreckém okresu 4.099, nyní
2.744, čili 1.355 budov bylo úplně zničeno.
Hovězího dobytka 11.378 kusů, nyní
3.743 kusů, úbytek 7.635. Koní 3.800 kusů,
nyní 1.742, úbytek 2.058. Koz a ovcí 930,
nyní 430 kusů, úbytek 500. Vepřového
dobytka 7.133, nyní 350 kusů čili úbytek
6.783, t. j. prakticky téměř všecko.
Drůbeže 10.600 kusů, nyní 2.500 kusů,
čili úbytek 8.100, t. j. prakticky téměř
také všecko. Asi 70 % obyvatelstva je neošaceno
a neobuto. U dětí je tomu ještě hůře,
celých 95 % dětí je bez obuvi, a pokud se
týká prádla, je na tom obyvatelstvo ještě
hůře, pouze 5 % obyvatelstva má prádlo.
Podobné nebo snad ještě horší poměry
jsou v okrese svidnickém, kde z 50 obcí 49 obcí
bylo tisovskou vládou násilně evakuováno.
Tato evakuace trvala po 3 až 6 měsíců.
Tento okres byl pravděpodobně postižen nejvíce.
Od r. 1942 shromažďovali se v něm příslušníci
rudé armády, kteří uprchli z německého
zajetí, zde se organisovali za pomoci místního
obyvatelstva partyzáni, zde je proslulá Dukla, zde
je úplně zničená obec Kapišová
a zde je také Dolina smrti, ve které se skončil
po mnoha měsících vítězně
zápas ruské armády o průlom na Slovensko.
Celý kraj je poset zničenými tanky sovětskými
i německými. Lesy jsou úplně zničené,
zbývají z nich jenom pahýly. Pole jsou plná
min i mrtvol. I v cestě, po které jsme jeli a která
byla pokryta zmrzlým bahnem několik decimetrů
silným, se nalézají ještě sta
mrtvol i nevybuchlých min, o čemž svědčí
nejlépe to, že když před krátkou
dobou před naším příchodem snažili
se odtáhnout pancéřový vůz
traktorem, vyletělo při zabrání traktoru
vše do povětří. Situace je taková,
že Němci zaminovali i své vlastní mrtvé.
Až dosud bylo odstraněno 71.199 min, avšak počítá
se s tím, že celý okres je ještě
ze 60 % zaminován. Vybírání min stálo
až dosud 162 lidských životů. Počet
nepohřbených lidí se odhaduje v tomto okrese
na 6.000 osob a počet nepohřbených koní
téměř na 4.000.
Nejlepším dokladem, jak tento svidnický okres
byl válkou postižen, je statistika úbytku hospodářských
zvířat, která ukazuje tato čísla:
z 2.930 jalovic zbylo 329, čili úbytek 2.601. Ze
7.789 krav zbylo 3.286, čili úbytek 4.503. Ze 470
volů zbylo 65, úbytek 405 kusů. Ze 71 plemenných
býků zbylo 7, čili úbytek 64. Z 5.641
kusů vepřového dobytka zbylo pouhých
70 kusů, čili úbytek 5.571, což jest
prakticky vlastně všechno. Z 53.656 slepic zbylo pouhých
1.634, čili úbytek 52.022, to je prakticky zase
všecko. Z 22.455 ovcí zbylo pouhých 287 kusů,
čili ubylo 22.168, což je prakticky zase všecko.
Ze 623 hříbat zbylo 201 kusů, čili
úbytek 422. Z 2.356 koní zbylo 1.492, úbytek
864.
Z tohoto přehledu je viděti, že vepřový
dobytek, drůbež a ovce vyhynuly prakticky všechny.
Poněkud lepší je to se stavem hovězího
dobytka a také koní. Pole jsou však neoseta,
a to jednak pro zaminování, jednak pro nedostatek
hnojiv a tažného dobytka a konečně z
toho prostého důvodu, že není osiva.
Osivo do některých obcí sice přišlo,
avšak pozdě, když už půda byla zmrzlá,
a to ještě v naprosto nepostačujícím
množství 2 kg na jedno hospodářství.
Uvážíme-li, že na jaře v roce 1945
bylo ze 40.193 katastrálních jiter oseto pouze 1.500
katastrálních jiter a že ani to vše nebylo
sklizeno, pochopíme úbytek domácích
zvířat i zoufalou vyživovací situaci
obyvatelstva, zvláště uvážíme-li,
že není téměř žádných
komunikací a že na příklad do nejbližší
železniční stanice je ze Svidníku 65
km.
Pokud běží na př. o počet domů,
bylo na okrese před válkou 2.835 obytných
budov, z nichž 894 bylo ničeno úplně,
1.389 částečně; hmotná škoda
na tomto okrese, pokud se týká domovního
majetku, činí 88,365.000 Kčs. Počet
domácností před válkou byl 3.560,
válkou bylo zničeno 3.450 domácností,
t. j. zařízení, hmotná škoda
činí 51,750.000 Kčs. 14 obcí z počtu
50 je úplně vypáleno, 1.973 lidí žije
úplně bez přístřeší
a 13.780 lidí bydlí v poškozených domech
ve společných domácnostech po 40 až
50 osobách.
Stejně neutěšené poměry jsou
také v okresu sobraneckém. Tento okres je z poloviny
úplně zničen. Obyvatelstvo trpí nedostatkem
obuvi, šatstva, a poměry jsou tím horší,
že tento okres byl po 6 let pod maďarskou vládou.
Je to dnes nejvýchodnější okres našeho
státu a zaslouží si tedy i z těchto
důvodů co největší pozornosti.
Ještě bych chtěl několik slov říci
o dvou obcích, které byly válkou zvláště
postiženy. Je to obec Habura nedaleko polské hranice
u Medzilaborců, obec, která byla po několik
měsíců v ohni, její obyvatelé
se zúčastnili aktivně bojů a zasluhují
si tudíž vydatné pomoci. V obci není
skutečně nic, ani přístřeší
ani oděvů ani nábytku ani potravin ani dobytka
a hospodářského nářadí,
ani osiva. Těžce je také postižena kdysi
krásná, bohatá a výstavná obec
Vinná v přímém sousedství Michalovců.
Obývá ji pokročilý a uvědomělý
lid, který již 28. října 1944 vyhlásil
obnovení Československé republiky. Za to
byla tato obec vypálena Němci, obyvatelstvo vražděno,
takže kdysi výstavná obec je dnes v troskách.
Poměry zde jsou však přece jenom o trochu lepší
než jinde, protože zůstal uchován určitý
počet dobytka a je proň alespoň krmivo.
Máme-li, paní a pánové, vcelku shrnouti
to, co jsme poznali, řekli bychom asi toto: celé
Slovensko bylo postiženo válkou. Zatím však
co ve většině částí byly
nejvíce postiženy pouze komunikace, dráhy,
silnice - a musíme s potěšením konstatovati,
že dnes už jsou z větší části
opravené a provozu schopné - oblast východní,
od Košic na východ, byla válkou postižena
totálně.
Leccos bylo již napraveno. Nemluvili bychom pravdu, kdybychom
chtěli říci, že jsme toto území
zastihli v takovém stavu, v jakém bylo před
ukončením války. Ale ještě více
zbývá učiniti. O pomoc se stará zejména
výbor pro pomoc východnímu Slovensku se sídlem
v Košicích, dále Ukrajinská národní
rada v Prešově; starají se také bratislavské
úřady, avšak to nestačí, všichni
musíme přiložit ruku k dílu, a to, aby
bylo nejen pomoženo, ale aby bylo také pomoženo
rychle.
Kdybychom měli zhodnotit své zkušenosti po
stránce ryze zdravotní - a to byl hlavní
účel naší cesty - tedy bychom mohli
říci, že po stránce služby zravotní
jsou poměry lepší než jsme očekávali.
V Košicích je státní veřejná
nemocnice z doby první republiky téměř
nedotčená. Má 1100 lůžek a všechna
oddělení v dobrém stavu. Také nemocnice
v Michalovcích je v dobrém stavu, další
dobrá nemocnice je v Humenném. Naprosto však
nevyhovující je t. zv. Státní nouzová
epidemická nemocnice v Medzilaborcích, jež
byla zřízena po revoluci. Bude zrušena. Zato
však bude zřízena veřejná nemocnice
ve Stropkově. V Košicích také dobře
funguje t. zv. poliklinika, dále epidemiologická
stanice jakožto centrála protiepidemického
boje pro východní Slovensko, a můžeme
říci, že právě tato epidemiologická
stanice má velkou zásluhu o to, že infekční
nemoci na východním Slovensku se nevyskytují
v nikterak hrozivém množství.
Dále máme v Košicích Štátny
zdravotný sklad pre východnú oblast, který
zásobuje 130 lékáren a 20 nemocnic a je velmi
dobře zásoben léčivy.
Poblíž města na výletním místě
Bankov je několikapatrová budova téměř
dokončená, kde chybí jenom vnitřní
zařízení, které se dá s výhodou
použit na sanatorium, na př. pro tuberkulosní.
Také tatranská sanatoria jsou ve velmi dobrém
stavu a dokonce nejsou ani plně obsazena, takže mohou
přijmout další pacienty.
Horší je to, pokud se týče léků
a zdravotnického personálu. Vyhovující
poměry jsou ještě v Košicích, kde
jsou 4 městští lékaři a kde funguje
z 11 dřívějších lékáren
9, což je počet, který naprosto postačuje.
Také porodní asistentky jsou zde v dostačujícím
počtu.
Čím dále však k východu, tím
je to horší. V nemocnici v Michalovcích jsou
sice obsazena místa primářů, avšak
nejsou obsazena místa subalterních lékařů.
Z původních tří lékáren
v Michalovcích funguje jen jedna a v Medzilaborcích
je také pouze jedna lékárna, a to ještě
špatně zařízená, která
musí stačit pro celý okres asi s 23.000 obyvatelů.
Ještě hůře je ve Svidníku, kde
je lékárna primitivně zařízená
v pobořeném domě, v místnosti, jež
je zároveň soukromým bytem. Tato lékárna
zásobuje celý okres o 17.000 obyvatelů. A
stejně je tomu i s lékaři. V Medzilaborcích
je pouze jeden okresní lékař, který
má k sobě jediného obvodního lékaře
pro celý okres. Není porodních asistentek,
není sociálních sester. Přes všechny
tyto nepříznivé okolnosti není však
zdravotní stav obyvatelstva nejhorší. Nakažlivé
nemoci nevyskytují se v nějak mimořádně
velké míře. Úmrtnost není nijak
zvlášť veliká. Tuberkulosní onemocnění,
pokud jsme mohli zjistiti, není nijak zvlášť
rozšířeno. Co je ovšem nepříznivé,
to je výživa obyvatelstva, zejména pokud běží
o výživu matek, nastávajících
matek, kojících matek a malých dětí.
Dále také z nedostatečného bydlení
a ošacení vyskytují se kloubová rheumatická
onemocnění obyvatelstva se všemi následky,
které z toho potom mohou přijíti. Jsou zde
tudíž velmi vážné obavy do budoucnosti,
i když přítomný stav není nijak
příliš znepokojující. Je proto
třeba rychlých zásahů, aby byla zvednuta
celková zásobovací situace obyvatelstva,
a to jak v potravinách, tak i v ostatních předmětech,
jako v šatstvu, obuvi, hospodářském
nářadí a pod. Obyvatelstvu je třeba
také hospodářského zvířectva.
Na př. medzilaborecký okres se dožaduje přídělu
asi 600 krav a 100 koní. Dále je třeba osiva
a především je zapotřebí vydatné
akce na odminování celého území,
ke kterému - podle mého soudu - by mělo býti
použito těch, kteří toto území
zaminovali, t. j. německých zajatců. (Hlučný
potlesk.) Já vznáším - a jak vidím,
za souhlasu celé slavné sněmovny - při
této příležitosti apel na pana ministra
národní obrany, aby se skutečně věci
v tomto směru ujal.