Ďakujeme predovšetkým za vyhlásenie pána
ministra, ktoré znie: "Bylo a jest pro nás
samozřejmým předpokladem, že řešení,
na nichž se velmoci dohodnou, budou vždy v souladu se
zásadami práva a spravedlnosti a že bude při
nich dbáno oprávněných zájmů
národů menších." Teda dôraz
na existenciu a na zvláštne postavenie národov
malých, stredných a najmenších, na ich
zvláštne chúlostivé úlohy je
v reči pána ministra dôkazom toho, že
nám nejde o politiku blokov, o politiku soskupovania sa
namiereného proti nejakým ideológiam vo svete,
ale že nám ide predovšetkým o to, aby
malé štáty svojim postojom k veľmociam
vybudovaly ovzdušie dorozumenia, vzájomnej dôvery
a aby paralyzovaly všetko to, čo vedie k rozdvojovaniu
veľmoci. Malé a stredné štáty majú
nesmierny morálny význam vo svetovej politike a
my si ho musíme byť vedomí už aj preto,
že my sme vlastne celú svoju politiku založili
na určitých pevných mravných zásadách.
Keď budeme sledovať tie mravné zásady,
ktoré sme sľubovali plniť včera pri slávnostnom
uzákonení sviatku narodením prezidenta Osloboditeľa,
nemôže sa naša zahraničná politika
zmýliť a nemôže urobiť chybného
kroku. Malé a stredné štáty spostredkujú,
zmierňujú napätie medzi veľmocami, pritom
však ich úlohou nie je nečinnosť a ľahostajnosť.
Malé štáty nesmia hrať úlohu donašačov,
lichotníkov a podnecovateľov. Majú mať
svoju politiku, politiku národov, ktoré veria v
základné idee humanity a ktoré veria, že
sa mier medzi národami bude zdokonaľovať a že
Organizácia Spojených národov bude mať
úspech. Teda majú mať politiku svetovú
a povedal by som, ešte svetovejšiu než veľmoci.
Keď veľmoci uvažujú ešte v dnešnej
psychóze hlavne mocensky o svojom postavení, malé
národy musia myslieť a uvažovať aj svetove
čiste s hľadísk morálnych. Sme spojencami
Sovietskeho sväzu, to znamená, že veríme
vo veľké poslanie Sovietskeho sväzu ako činiteľa
konsolidačného a pokrokového, že nedáme
sa mýliť podivným upodozrievaním Sovietskeho
sväzu z nejakých iných zámerov. Práve
preto, že to isté veríme o západných
veľmociach, zostávame aj ich srdečnými
priateľmi.
Ďakujúc za zmienku o slovenskom povstaní, chcel
by som len toľko podotknúť, že i pred povstaním
veľká časť a hlavne činiteľov
demokratickej strany vykonala veľké veci pre spojenie
so zahraničnou vládou v Londýne, a že
sú ľudia, spomeniem len meno Ing. Jana Orsága,
ktorí za najväčších nebezpečienstiev
konali zodpovedné úlohy pre našu zahraničnú
politiku, že teda zasluhovali by uznania aj títo,
ktorí pripravovali slovenské národné
povstanie.
Čo sa týka otázky Maďarov je jasné,
že sa nám ju nepodarí vyriešiť rýchle
a naraz a že jej úspech závisí od toho,
že ako dôrazne budeme túto otázku riešiť
a ako budeme vedieť nástrahy, ktoré nám
Maďari kladú už dnes pred mierovou konferenciou,
paralyzovať vopred. Maďarská koncepcia štátu
je stavovská, zemepisná, je to koncepcia, ktorá
sa nevie nikdy zbaviť svojho ponímania nacionalizmu,
t. j. predstavy Veľkého Uhorska a bude všetko
možné podnikať, aby vytvárala ovzdušie
priaznivé pre jej zámery a predovšetkým
žiaden iný národ v Europe nelpie tak zemepisne
na kúskoch etnického územia ako Maďari.
Ale Maďari si neuvedomujú náležite svoju
úlohu, ktorú konali už 100 rokov v rámci
Europy, že už od polovice minulého storočia
boli protislovansky naladení a že prihrávali
nemeckej imperialistickej a militaristickej politike. My budeme
sledovať pozorne, ako sa budú vyvíjať
ideové prúdy v Maďarsku a či si náležite
uvedomia, čo popáchali a či si uvedomia aj
to, že odnárodnili svojim zvláštnym maďarským
spôsobom a zavieraním slovenských škôl
iste dobrú štvrtinu slovenských príslušníkov.
Preto nemajú právo, aby sa dotýkali územia
Československej republiky, ktoré bolo týmito
dvoma veľkými vojnami potvrdené a zpečetené.
(Potlesk.)
Iná vec je so zlomkami maďarskými, ktoré
prípadne u nás zostanú. My ich nebudeme považovať
za národnostnú menšinu a nebudeme chcieť,
aby sa o tomto jednalo vo smysle ochrany menšín na
konferencii, pretože dnes nemôže ísť
o princíp odnárodnenia alebo ohrozenia menšiny,
dnes žiadna menšina, ktorá nechce byť odnárodnená
sa proste odnárodniť nedá. Za dnešného
rozhlasu a ohromného vzájomného styku medzi
jednotlivými národami je nemožné niekoho
odnárodňovať. Niečo iné to bolo
v minulom storočí, keď nebolo ani novín,
ani kníh, ani škôl a keď vzdelanie pre
Slováka bolo prístupné len v maďarskej
škole a v maďarských knihách. Nemôžeme
v budúcnosti znášať, aby menšiny
nám tvorily vo vnútri štátu nejaký
živel kverulantský, ktorý by večne znepokojoval
náš pomer k susedom a k zahraničiu.
Čo sa týka otázky tešínskej,
len toľko spomeniem, že podpredseda demokratickej strany
a námestok predsedu vlády Ursíny z
jara r. 1945 v Moskve na konferencii s poľskými zástupcami
vyhlásil kategoricky, že o Tešínsku debatovať
nebudeme. Otázka územných zmien je mimo debaty.
Priali by sme si, aby Ministerstvo zahraničia predovšetkým
sledovalo v dnešnej dobe, ktorá tak túži
po psychologickom dorozumení, aj uzavieranie smlúv
kultúrnych. My sme uzavreli kultúrnu smluvu s Francúzskom,
ale nemáme podobnú, alebo aspoň rovnocennú
smluvu so Sovietskym sväzom a priali by sme si, aby sme boli
psychologicky o mnoho bližšie, než je to dnes pri
dnešných stykoch možné. Najmä čo
sa týka výmeny vedeckých pracovníkov
a umeleckých predstaviteľov.
Je dôležité, aby Ministerstvo zahraničia
nezanedbávalo ani otázky náboženského
a cirkevného života v Europe a vo svete, aby umožňovalo
aj nám vstúpiť do styku s organizáciami,
ktorých zaujíma mravné obrodenia sveta, hlavne
aby i náš svet bol náležite informovaný
organizáciami, hnutiami vo vysokých kultúrnych
kruhoch Spojených štátov a Britskej ríše.
Hlavne pre slovenské náboženské pomery
tak vyostrené, tak politicky podložené je dôležité,
aby sa Slovensko stykom s ostatným svetom vymanilo zo svojho
izolacionizmu a hlavne zo starých, povedal by som, príliš
úzkych hľadísk náboženských.
Ak môžeme nejakú žiadosť predostrieť
Ministerstvu zahraničia, bude to predovšetkým
otázka umiestňovania Slovákov v Ministerstve
zahraničia, i keď vieme, že náležite
sa berie ohľad na jednotlivých zaslúžilých
a hodnotných pracovníkov v zahraničnej politike,
jednako ale i v tejto veci treba hľadieť na to, aby
sme mali vo všetkých významnejších
štátoch europských zastúpených
aj Slovákov, ktorí by vedeli sprostredkovať
priamo styk so Slovenskom a ktorí by vedeli všade
podávať správne vysvetlenie o udalostiach,
ktoré sa dejú na Slovensku. Tento nedostatok zpravodajskej
objektívnej informácie o slovenských veciach
sme pozorovali v prejavoch už niektorých rečníkov
a je skutočne najvyšší čas, aby
o udalostiach a o pomeroch na Slovensku, o postoji obyvateľstva,
aj o prejavoch politických činiteľov boly na
poli zahraničnom náležité a správne
informácie.
Demokratická strana skladá úplnú dôveru
v doterajšiu politiku pána ministra Masaryka,
aj jeho pomocníka p. štát. tajomníka
dr Clementisa a verí, že v zásadách,
ktoré tu boly toľkokrát nastolené, ktoré
sme toľkokrát zdôrazňovali, bude pokračovať
i ďalej a že našu republiku povedie skutočne
k šťastnejšej budúcnosti a k sláve
nielen tu v malom priestore europskom, ale aj v ostatnom svete.
Ešte raz ďakujeme a prehlasujeme, že expozé
pána ministra Masaryka má úplné
schválenie demokratickej strany. (Potlesk.)
Místopředseda Petr: Dalším řečníkem
jest p. posl. Vilém Pavlík. Dávám
mu slovo.
Posl. Pavlík: Slavná sněmovno!
Myšlenka sebeurčení národů, která
se stala heslem nynější doby, přinesla
s sebou oživení snah o obnovu starých států
českého a polského, přizpůsobených
ovšem novým ideám. Tím se stala pojednou
také těšínská otázka důležitou,
neboť jde v ní o území na rozhraní
obou států.
Za války třicetileté vymřel r. 1625
na Těšínsku vládnoucí piastovský
rod knížetem Bedřichem Vilémem. V jazykových
poměrech těšínských nastala osudná
změna teprve za vlády Marie Terezie a Josefa II.
po odstoupení větší části
Slezska Prusku a po zrušení české dvorské
kanceláře. Ještě potvrzení těšínského
zřízení r. 1750 se stalo česky:
- V městském úřadování
ustupovala čeština ponenáhlu němčině.
Ve Skočově a Fryštátě úřadovalo
se česky do r. 1760. Ve Frýdku a Jablunkově
udržela se čeština - třebas omezeně
- až do doby ústavní. Přetrvala
tedy čeština germanisační příval
osvíceného a policejního absolutismu.
- Ve zprávě patrimoniální, tedy
ve styku se selským lidem, po celém Těšínsku,
jak svědčí registra gruntovní, která
jsou v první polovici 19. století vesměs
česká, udržela se rovněž čeština.
V této době až do r. 1848 národní
zápas na Těšínsku vede se jen mezi češtinou
a němčinou. O polštině není tu
valných zmínek. Lid na celém Těšínsku
se označuje za Moravce, tedy za Čechy, a výslovně
odmítal, že by byl polské národnosti.
Literatury polské tu v podstatě nebylo. Polsky se
vyučovalo jen na několika evangelických školách
na hranicích Haliče. V kostele se neužívalo
polštiny nikde. Tu a tam v dědinných registrech
najdeme v českých zápisech polonismy.
Jde tedy při Těšínsku o starou českou
zemi, která kulturou svou i minulostí je spojena
s českým státem a které teprve v posledních
desetiletích nezřízenou agitací dodali
Poláci pod patronancí Němců částečně
polský ráz. Obyvatelstvo Těšínska
nikdy nebylo a není polské, nýbrž na
západě jsou Češi, na jihu v horách
Horalé, příbuzní nejblíže
Slovákům, a na východě přechodné
kmeny, které nikdy polskými se necítily,
jsouce školou a kostelem až do polovice 19. století
spojeny s Čechy.
Česká kulturní oblast a také stará
příslušnost k českému státu
šla však ještě dále na Těšínsku
až do Osvětimska a Zátorska. Již v tom
je koncese Polákům, že se těchto svých
nároků nedovoláváme, ač nesporně
bychom se k nim hlásiti mohli, snad větším
právem než Poláci na Těšínsko,
neboť přijetí české kultury až
ke branám Krakova znamenalo tehdy pokrok a povznesení
země ze tmy středověku. Avšak umělé
popolšťování, prováděné
z těšínského centra šovinistické
politiky, neslo těšínskou kulturu k úpadku,
v jakém byla celá Halič, kde o idei pravé
demokratičnosti, opřené o zorganisované
a vyspělé dělnictvo a demokratické
vrstvy inteligence a sedláků, není ani stopy.
Na severovýchodě a východě Těšínska
nejsou možné ústupky pro podzemní sloje
uhelné. Hranice je stejně geopoliticky i hospodářsky
pro nás již nevhodná, poněvadž
doly jsou takřka u hranic, které jsou často
v agresi polské propagandy "Ostravica-Polská
hranica", vnášející neklid v pracovní
i hospodářskou morálku nejdůležitějšího
průmyslového kraje republiky Československé.
Nemožná hranice u Těšína byla způsobena
naivním požadavkem Poláků, že prý
Piastovská věž musí býti v Polsku.
Je ku podivu, že tato věc mohla být měřítkem
ku vztýčení hranice, a je možno soudit
pouze na tehdejší mezinárodní situaci
Polska, která dopomohla jim k vítězství
i v této malichernosti. Polský Těšín
je pro Polsko hospodářským balastem, ale
vynikající posicí pro šíření
propagandy a i iredenty mezi Poláky v ČSR. -
Na to hranice opouští Olzu a prochází
po pahorkatině Beskyd, aby aspoň z části
byl kryt Jablunkovský průsmyk. Důležitost
košicko-bohumínské trati je nejen v tom, že
tvoří nejvhodnější a nejpřímější
magistrálu Čech se Slovenskem, ale i pro odvoz uhlí
z karvínského revíru na Slovensko a Balkán.
Severovýchodní a východní hranice
Těšínska postrádá přirozeného
zázemí.
Rakousko-uherská vláda podporovala polonisaci, vznikající
národní neuvědomění a propagovala
šlonzáctví německo-polského ražení,
aby lid byl konečně poněmčen. Těšínsko
i Opavsko mělo být poněmčeno, aby
se národ český octl jako ostrov v moři
Německa, a měl ho stihnout osud Lužických
Srbů. Měl býti zamezen jakýkoliv styk
Čechů se slovanským východem, aby
neměli odkud čerpati podporu slovanského
vědomí - to je reakce na Kollárovo
slavjanofilství. Těšínsko je mostem
mezi východem a západem a muselo proto býti
podle německé ideologie poněmčeno.
Poláci tvrdí, že naše statistiky o sčítání
lidu jsou buď falešné, anebo že byli u nás
násilně čechisováni. Rakouské
sčítání v okresích Českého
Těšína a Fryštátu r. 1910 uvádí
123.224 Poláků, československé sčítání
r. 1921 68.034 Poláků a při sčítání
r. 1930 76.230 Poláků. Proč tedy klesl počet
Poláků? Snad ani ústřední úřady
v Praze o tom nevědí. Je to patrně zásah
místních správních úřadů.
Tvrdí, že při sčítání
mohli na Těšínsku udávati národnost
slezskou, a ti všichni byli počítáni
ve statistice za Čechy. - Víme přesně,
že bohužel byli všichni počítáni
za Poláky, i když udali národnost slezskou,
t. j. československou.
Podle polského tvrzení bylo nebo musilo býti
na Těšínsku r. 1921 118.529 Poláků
a v celé zemi Moravskoslezské 137.617 - bez
rozdílu státní příslušnosti
- počítajíc totiž všechny cizince
za Poláky. Podle polského tvrzení r. 1930
muselo býti Poláků 141.820 a ne 79.450 podle
statistiky naší. - Stěžují si na
zavedení menšinových škol českých
a že dlouho nebylo polské gymnasium v Orlové
zestátněno. Víme, že se zestátnění
bránili.
V září 1945 byl stav všeho obyvatelstva
na Těšínsku tento: Čechů 230.698,
t. j. 751/2 %, Poláků 62.546.
t. j. 201/2 %, a jiné národnosti
12.138, t. j. 4%. Je proto prokazatelným faktem, že
Poláci nebyli původními obyvateli Těšínska,
nýbrž že se sem přistěhovali z
Haliče, donuceni hospodářskou situací.
Toto naše tvrzení dokonale objasní tato statistika:
V roce 1869 se přistěhovalo z Haliče na Těšínsko
4517 osob, avšak v roce 1910 dokonce již 58.545. Tito
občané byli všichni bez výjimky domovem
příslušni do Haliče. Že se polský
živel dostal na Těšínsko přistěhováním,
dokazují také poměry školské,
které zcela určitě přesvědčí
každého o českém původu území.
Na celém Těšínsku bylo v roce 1831 celkem
116 škol českých, polské školy
žádné; v roce 1910 českých škol
jen 70, polských však již 154. Jak již z
výše jmenované statistiky patrno, byly první
polské školy na Těšínsku zřízeny
teprve po roce 1848. Sám polský badatel Londzin
říká, že nenašel z doby před
tímto rokem ani 20 knih vyšlých na Těšínsku.
Dekretem ze dne 2. září 1848 dala vídeňská
vláda souhlas k zavedení polských učebnic
na místo moravských do škol, v čemž
vidí Londzin zrození polské školy na
Těšínsku. Uvádí ovšem také,
že již roku 1853 protestovaly obce Německá
a Polská Lutyně, jakož i Dětmarovice
u školní rady v Opavě a žádaly
opětné zavedení moravských učebnic.
Těšínsko za celou dobu své historie
bylo spojeno s českými zeměmi a jenom na
krátkou dobu bylo buď ponecháno samo sobě,
nebo připojeno k sousednímu státu polskému.
Od roku 500 do roku 1000 bylo spojeno s českým národem.
Do roku 1039 připadlo Polsku, do roku 1054 bylo spojeno
s českým národem, do roku 1163 připadlo
Polsku, do roku 1289 bylo ponecháno samo sobě, ale
pod vlivem českým, do roku 1305 bylo spojeno s českým
národem a od roku 1327 do roku 1918 bylo definitivně
přičleněno k zemím koruny české.
Těšínsko je známo svým uhelným
bohatstvím. V roce 1920 rozdělením Těšínska
na část českou a polskou ztratila Československá
republika veliké zásoby uhlí. Před
rokem 1938 činily tyto zásoby v Polsku 54.500 mil.
tun, v Německu 8670 mil. tun a v Československu
jen 5435 mil. tun. Polské uhelné zásoby vzrostly
dnes o ekvivalent připadající dříve
Německu, takže jeho zásoby činí
63.170 mil. tun. Polsko usiluje o to, aby i zbytek uhelných
zásob, které zůstaly Československu,
dostalo do své moci. Pro Československo by to znamenalo
hospodářskou katastrofu. Tyto důkazy jsou
dostačující, aby vyvrátily jakoukoliv
kampaň, kterou se Poláci snaží dokázat,
že Těšínsko je sporným územím.
Těšínsko bylo a zůstane české
a jeho příslušnost k republice Československé
je mimo jakoukoli diskusi. (Potlesk.)
Nedávno psal polovládní polský orgán
"Rzecz pospolita" v článku "Polské
děti na Záolší bez škol" toto:
"Česká administrativa, která se snaží
omezit polské školství na minimum, brzdí,
aby polské děti, na nichž jsou páchána
krutá příkoří, byly vyučovány
v mateřském jazyce. Protipolské vystupování
Čechů je až příliš průhledné.
Snaží se co nejpronikavěji omezit kulturní
život Poláků, neboť polské školy
na Těšínsku vlastně prakticky neexistují,"
atd. Totéž citoval katovický rozhlas.
Před mezinárodní veřejností
jsme byli napadeni a naší povinností je se
brániti. Jaká je pravda, vysvitne srovnáním
číselných údajů o stavu polského
školství v roce 1938 a 1945.
V okrese fryštátském a českotěšínském
bylo v roce 1938 celkem 98 polských škol národních
o 293 třídách s 9270 žáky, roku
1945 84 škol národních o 213 třídách
se 7351 žáky, z toho 1200 cizinců.
Školy jsou spravovány samostatným inspektorem
polských škol. Styk učitelstva českých
a polských škol je naprosto korektní, na mnoha
místech je česká škola pod jednou střechou
se školou polskou. Školy se dělily bratrsky o
jednotlivé lavice a o každý kus inventáře,
který zbyl po řádění nacistů.
Kromě národních škol mají Poláci
ještě 2 gymnasia, a to v Českém Těšíně
a Orlové, o 16 třídách s 286 žáky
před vyloučením dětí okupantů,
dále pobočky při obchodní akademii
v Českém Těšíně, při
obchodní škole v Orlové, při odborné
škole pro ženská povolání v Orlové
a při zemědělské škole v Českém
Těšíně, jakož i hospodyňskou
školu. Tato fakta dosvědčují, na čí
straně je nedostatek dobré vůle ke klidnému
soužití. Je pravda, že polské školy
na Těšínsku neexistují?
Jako rodák z Těšínska chci slavnou sněmovnu
informovat o poměrech na Těšínsku a
o poměru Poláků k nám. Situace na
Těšínsku není zdaleka pro český
lid uspokojivá. Iredenta polská vystrkuje opět
růžky. Tamější obyvatelstvo české
má v živé paměti rok 1938, kdy polská
soldateska beckovská pokojné české
občany v několika hodinách z jejich domovů
vypudila. Český člověk mohl často
jen svůj život zachrániti před polskými
bojůvkáři. Je nám všem v živé
paměti, jak násilně utlačovaly polské
úřady všechno, co bylo české.
Na celém území Těšínska
nebyla ani jediná česká škola, české
bohoslužby byly ihned zakázány, české
nápisy strhávány a ten, kdo promluvil česky
na ulici a byl přistižen polským strážníkem,
musel zaplatit vysokou pokutu nebo byl za to žalářován.
Takto postupovali proti nám beckovští Poláci,
když se ultimativním požadavkem s pomocí
Hitlera zmocnili Těšínska.