To byla stálá a neměnná koncepce naší
předmnichovské zahraniční politiky,
za níž stály všecky československé
vlády a zákonodárné sbory. Naše
přesvědčení o potřebě
československo-polské spolupráce se nezměnilo
ani tehdy, když po 26. lednu 1934 se ocitla polská
vládní politika na jiné základně,
než byla politika československá. Přes
všechny nesnáze, které z toho vyplynuly
pro československo-polské soužití, nezměnili
jsme svého přesvědčení, že
je v zájmu obou našich zemí, aby žily
v přátelství a aby jejich politické
úsilí nebylo protichůdné. Dr. Beneš
reagoval tehdy na tento zhoršený stav dne 5. listopadu
1934 v poslanecké sněmovně ujištěním,
že nevytýkáme Polsku, ani nad ním nevynášíme
soudu proto, že sleduje politiku svých zájmů,
jak ono jim rozumí. I my tak činíme a budeme
tak činit, neskrývajíce při tom v
ničem svých cílů a plánů,
které nebyly, nejsou a nebudou obráceny proti Polsku.
O správnosti této československé koncepce,
usilující o československo-polské
dorozumění, přesvědčily nás
i Poláky tragické události z roku 1938, kdy
v důsledku Mnichova a všeho, co s Mnichovem bylo těsně
spjato, byl náš stát nejdříve
zmrzačen a pak úplně zničen, což
jako nutný důsledek našlo své pokračování
ve zničení státu polského. Když
na nás dolehly mnichovské události, byli
jsme hned nezvratně přesvědčeni, že
se jimi nenastoluje trvalý evropský řád,
nýbrž že politická krise v Evropě
dostupuje vrcholu a že nutně vyústí
ve světový konflikt. V oněch strašných
říjnových dnech roku 1938 jsme byli nejen
naplněni hlubokým žalem nad osudem svého
vlastního národa, ale i smutkem nad polským
národem, neboť nám bylo od prvé chvíle
jasno, že vyvrácené hraniční
kameny republiky Československé znamenají
i vyvrácené milníky polské. Věděli
jsme, že důsledkem Mnichova a všech událostí,
které s tím byly těsně spojeny, bude
uvržen do nesvobody nejenom náš národ,
ale též národ polský. Věděli
jsme, že zničení našeho státu znamená
i zničení Polska, neboť jeho jediná
západní spolehlivá bariéra, republika
Československá, byla zábory, provedenými
v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, vyvrácena
a tím se celé Polsko přes noc otevřelo
po celé západní hranici nejsurovějšímu
svému nepříteli. A to, co jsme předvídali,
stalo se. Do dne a do roka od Mnichova jsme se sešli s Poláky
v emigraci a v koncentračních táborech. Naplnilo
nás to přesvědčením, že
společný osud, který jsme v oněch
strašlivých letech německé hrůzovlády
prožívali, moře polské krve, které
se rozlilo zničenou Polskou, a celá hrůza,
jež dolehla jako balvan na život polského i českého
člověka, jsou dostačujícím
argumentem k nastoupení cesty upřímného
přátelství obou našich zemí.
Proto se stejnou upřímností jako za první
republiky jsme i za druhé světové války
vyvíjeli všechno úsilí k tomu, aby československo-polské
soužití bylo postaveno na dobrých a trvalých
základech.
A vyzvedám při této příležitosti
znovu snahy presidenta republiky dr Beneše, vynakládané
za tímto účelem během celých
6 let války, i úsilí zahraniční
československé vlády a Státní
rady v Londýně. Bohužel, tehdy se tyto snahy
nesetkaly ještě se zdarem u polské politické
representace za hranicemi. Názorové diference na
řešení některých našich
vzájemných otázek a mezinárodních
problémů byly toho druhu, že nemohly rozptýlit
naši vzájemnou reservovanost a nakonec nedůvěru.
Zejména zde byl překážkou plného
dorozumění rozdílný postoj československé
a polské vlády za hranicemi k Sovětskému
svazu, jakož i podstatné diference mezi námi
v nazírání na agresi Beckova Polska proti
nám v roce 1938 a v důsledku toho i na předmnichovské
československé hranice na Těšínsku.
My jsme se nikdy netajili ani před svými polskými
válečnými spojenci ani před celým
spojeneckým světem za druhé světové
války svým přátelstvím k ruskému
národu a svou vůlí opřít svou
národní a státní bezpečnost
o pevné spojenectví se Sovětským svazem.
S naší strany to byla vždy politika jasná,
poctivá a otevřená, odpovídající
nejenom našim tradičním vztahům k ruskému
lidu, ale i reálnému politickému zaměření
naší státní politiky, vyvěrajícímu
také ze zkušeností, získaných
událostmi mnichovskými.
Stejně tak byl pro nás zásadní otázkou
důsledný boj proti Mnichovu a všemu, co s Mnichovem
bylo v jakékoliv souvislosti. Tento boj proti politice
násilí, kterou právě Mnichov představoval,
stál v popředí celého našeho
zahraničně politického úsilí
a byl jednou ze základních mravních a politických
sil, jež semkly celý náš národ
dohromady v oněch osudových letech. Byli jsme přesvědčeni
o tom, že tento boj proti mnichovskému zlu musí
být vybojován, nemá-li být všechno
utrpení evropského lidstva nadarmo.
S tímto zápasem byla nerozlučně spjata
i otázka restituce Československé republiky
v oněch hranicích, které byly po první
světové válce mezinárodně uznány
a mnichovskými událostmi násilně porušeny.
Státní rada v Londýně vyjádřila
svou vůli a vůli všeho československého
lidu v této pro nás životně důležité
záležitosti závazným politickým
usnesením tohoto znění: "Co jsme my
a co je naše, ne jako náš statek, ale jako naše
podstata, ne jako naše vlastnictví, ale jako naše
vlast, to nebudeme od nikoho přijímat lénem.
Mnichovská konference by se snad nikdy nebyla konala, kdyby
už versailleská konference si byla uvědomila,
že přijetí našich historických
hranic nevyřizovalo určitý požadavek,
nýbrž vzalo na vědomí skutečnost
mnohem starší, než je celá Francie. Na
těchto hranicích není zapotřebí
ani možno cokoliv definitivně stanovit, neboť
ony samy jsou definitivum, které nás prostorově
definuje jako člověka jeho tvářnost
a tvar. Neporušitelnost našich hranic historických
a nedělitelnost území jimi vymezeného
jsou věci, o kterých nelze jednat už proto,
že nikdo, ani celé žijící pokolení
nemá práva cokoliv z toho zadávat a že
národ je si toho vědom". Tak promluvila Státní
rada.
Naše spravedlivá a mravná věc zvítězila.
Zásluhou Sovětského svazu, který na
Mnichovu nebyl zúčastněn, proti němu
veřejně protestoval a ujistil nás, že
pro něj existuje Československá republika
v předmnichovských hranicích, a zásluhou
Spojených států amerických, které
nikdy Mnichova neuznaly, jakož i zásluhou jasné
a rozhodné koncepce československé dostalo
se nám notou britské vlády 5. srpna 1942
závazného ujištění, že velká
Britannie se necítí do budoucna vázána
mnichovskou dohodou, i závazku svobodné Francie,
že odčiní násilí, kterého
se v Mnichovu na nás spoludopustila tehdejší
francouzská vláda.
K našemu rozchodu s politikou tehdejší zahraniční
polské vlády došlo také proto, že
nepochopila nekompromisnost a zásadovost našeho stanoviska
v této pro nás tak důležité věci.
Než i přes to jsme, paní a pánové,
stále usilovali o dosažení československo-polského
přátelství. Nejvýraznějším
dokladem toho jest dodatkový protokol, připojeny
k československo-sovětské smlouvě
z 12. prosince 1943, jímž se ponechává
Polsku otevřená možnost přistoupit k
československo-sovětskému spojenectví
jako třetí partner. Když jsme nemohli dosáhnout
úspěšných výsledků s polskou
zahraniční representací v Londýně,
s tím většími nadějemi jsme vzhlíželi
k revolučnímu polskému hnutí, které
na domácí půdě vedlo otevřený
i konspirativní boj proti německým vetřelcům.
Prohlášení t. zv. lublinského komitétu,
že jeho snahou je vybudovat nové, demokratické
a sociálně spravedlivé Polsko, opírající
se o úzkou součinnost se slovanskými sousedy,
Sovětským svazem a Československem, bylo
námi přijímáno s radostí jako
předzvěst nového, lepšího soužití
československo-polského. Proto jsme kromě
Sovětského svazu byli první vládou,
která uznala představitele revoluční
Polsky za vládu polského národa a navázala
s m diplomatické styky.
Jsme upřímně rádi, že do 2 let
od skončení druhé světové války
se náš vzájemný poměr upravuje
v duchu přátelství a spojenectví.
A jestliže při hodnocení tohoto faktu něčeho
litujeme, tak dvou věcí: především
toho, že k tomuto spojenectví nedošlo dříve
a zejména, že dravý germánský
nástup v druhém desetiletí republiky nás
našel rozdvojeny a ne spojeny k obraně našich
svobod. Za druhé pak toho, že všecky otázky,
které se mezi našimi zeměmi kladou, nebyly
vyřešeny už před podpisem smlouvy z 10.
března t. r. Na druhé straně souhlasíme
ovšem s panem ministrem Masarykem v tom, že jsme
si vědomi výhody, jakou má pro nás
fakt, že tyto nevyřešené problémy
můžeme dnes projednávat mezi sebou v atmosféře
přátelské a spojenecké. A právě
k těmto otázkám, o nichž mluví
dodatkový protokol, chtěl bych dnes něco
říci.
Jde tu na prvém místě o územní
otázky, které se nyní kladou mezi oběma
zeměmi a jež mají být vyřešeny
do dvou let od podpisu smlouvy. Pokládáme za samozřejmé,
že Těšínsko vůbec nezatíží
tato naše vzájemná jednání, neboť
podle našeho přesvědčení vůbec
pro tato jednání nepřichází
v úvahu. Toto své přesvědčení
opíráme jednak o jasné stanovisko všech
ústavních činitelů československých
ve věci československo-polských předmnichovských
hranic, jednak o závazné prohlášení
zahraničního ministra republiky Polské, pana
Zikmunda Modzelewského, které učinil dne
16. dubna t. r. v ústavodárném polském
sejmu a z něhož doslovně cituji toto: "Tábor
polské demokracie již v údobí polského
komitétu národního osvobození a dokonce
ještě dříve zaujal positivní
stanovisko vůči Československé republice.
V tomto údobí mělo toto stanovisko svůj
výraz zejména v bezpodmínečném
odsouzení politiky Beckovy, která vyvrcholila tím,
že Československu byla roku 1938 zasazena rána
do týla". Opravdu rádi kvitujeme toto prohlášení
polského zahraničního ministra, kterým
bezpodmínečně odsuzuje agresi, jíž
se dopustil Beck r. 1938 proti naší republice na těšínském
Slezsku, a toto jeho prohlášení chápeme
také jako vůli lidově demokratického
Polska odčinit ono odsouzeníhodné násilí
uznáním a garantováním československo-polských
hranic z roku 1937.
Poněvadž dodatkový protokol výslovně
stanoví, že trvalé přátelství
československo-polské vyžaduje vyřízení
všech otázek, které se dnes mezi naše
země kladou, a poněvadž nám na tomto
trvalém přátelství mimořádně
záleží, vznášíme ke své
vládě požadavek, aby usilovala o rychlé
a vyčerpávající vyřízení
všech těchto věci.
Ukládá-li protokol oběma stranám závazek
do 2 let, pak to přirozeně neznamená, že
tyto otázky mají být řešeny až
ke konci tohoto dvouletí, nýbrž také
právo i možnost vyřídit je neodkladně.
S upřímnou radostí jsme dnes vyslechli zprávu
pana ministra Masaryka, že se naplňuje ona
část protokolu, v níž se jedná
o hospodářských dohodách obou našich
zemí. Úspěšná jednání,
která v tomto směru vedl za československou
vládu ministr zahraničního obchodu dr Hubert
Ripka, názorně ukazují, jaký
prospěch mohou mít obě země z upřímné
spolupráce. Vyzvedávám zde zejména
hospodářskou součinnost, kterou považuji
za důležitou nejenom dnes, kdy obě země
usilují o hospodářskou obnovu po ničivé
periodě války, ale i v budoucnu, až bude mírový
život ve světě stabilisován. Hospodářská
struktura Polska a Československa přímo volá
po této vzájemné kooperaci.
Třetí důležitý problém,
o němž jedná dodatkový protokol, se
týká zajištění možnosti
národnostního, politického, kulturního
a hospodářského rozvoje Čechů
a Slováků v Polsku a Poláků v Československu.
Kvituji při tom s povděkem, že zajištění
těchto individuálních občanských
práv příslušníkům polské
a československé národnosti v obou zemích
neporušuje národní charakter republiky Polské,
ani národní charakter republiky Československé
jako národního státu Čechů
a Slováků, což také znamená,
že ústavy obou republik budou z tohoto národního
charakteru svých zemí vycházet a nebude v
nich menšinových závazků.
Občanská práva, která se podle protokolu
zajistí příslušníkům těchto
národností, budou podle dodatkového protokolu
zajišťována ve smyslu právního
řádu národního polského a národního
československého státu, v jehož smyslu
převezmou také tito příslušníci
i plný rozsah občanských povinností,
z tohoto řádu vyplývajících,
vůči zemím, v nichž žijí.
Vidíme proto v tomto rozhodnutí upevnění
autority republiky Polské na celém území,
které je pod její svrchovanosti, i autority republiky
Československé na celém našem území.
A s povděkem zde kvitujeme prohlášení
pana ministra Masaryka, že tato občanská
práva budou poskytnuta jenom těm občanům,
československým státním příslušníkům
polské národnosti, stejně tak, jako těm
polským státním příslušníkům,
české a slovenské národnosti, kteří
prokáží svou naprostou loyalitu a věrnost
republice Československé a prokáží,
že se proti ní ani v minulosti nikdy neprohřešili.
Důležitým závazkem obou smluvních
stran je též zásada důsledné
reciprocity v udělování občanských
práv příslušníkům zmíněných
národností. Při této příležitosti
bych chtěl připomenout, že zajištění
možnosti národnostního, hospodářského,
politického a kulturního rozvoje našim polským
občanům, jak již zde bylo také zdůrazněno
panem ministrem Masarykem, není pro nás novinkou,
neboť je obecně známo, že jsme jim tato
občanská práva poskytovali v rozsahu, jak
stanoví dodatkový protokol, již dávno
před uzavřením československo-polské
smlouvy. Svědčí o tom síť polských
škol, na nichž působí polští
učitelé, nábožensko-církevní
život, obstarávaný polskými kněžími,
právo svobodně se hlásit k polské
národnosti i jazyku, právo voliti a voleni býti
a účastnit se politického a veřejného
života, jak na příklad o tom svědčí
dnešní projev poslance polské národnosti
v tomto Národním shromáždění,
nebo členství poslance polské národnosti
v zemském národním výboru v zemi Moravsko-slezské,
členství našich polských spoluobčanů
v místních a okresních národních
výborech i jiných veřejných institucích
na Těšínsku, dále plná práva
na práci a uplatnění se v hospodářském
životě našeho státu, a to ať už
v sektoru soukromém nebo znárodněném
atd.
S povděkem kvitujeme prohlášení pana
ministra Modzelewského ze dne 16. dubna t. r. ve věci
zajištění možnosti rozvoje národnostního,
hospodářského, kulturního i politického
Čechům a Slovákům v Polsku, i sdělení
pana ministra Masaryka z dnešního dne, že
zvláštní smíšená komise
bude zjišťovat národnostní poměry
v některých krajích Polska, aby byl získán
přesný obraz o tom, v jakém rozsahu se má
tato klausule dodatkového protokolu uvést v život
pro plné zajištění práv Čechům
a Slovákům na území, které
je pod svrchovaností polské vlády.
Při tom bude třeba, aby smíšené
komise také projednaly v dohodě obou vlád
i otázku těch Čechů a Slováků,
kteří se po květnu 1945 uchýlili na
československé území a v Polsku mají
své domovy. Dále bude naléhavě třeba,
aby československá vláda projednala otázku
těch polských státních příslušníků
polské národnosti, kteří v souvislosti
s událostmi z roku 1938 se usadili na našem státním
území. Všecky tyto problémy souvisí
podle našeho soudu s dohodou obou vlád, vyjádřenou
dodatkovým protokolem, a vyřešení všech
těchto otázek jen posílí a utuží
československo-polské přátelství.
Závazku reciprocity, jejž obě smluvní
strany na sebe převzaly, rozumíme tak, že tatáž
práva, která budou mít Poláci v Československu,
budou mít i Češi a Slováci v Polsku,
resp., že naši Poláci budou mít tolik
práv, kolik jich budou mít Češi a Slováci
v Polsku. Takto prováděná a dodržovaná
zásada vzájemnosti posílí naše
dobré sousedské soužití a slovanské
porozumění.
Spojeneckou smlouvu československo-polskou uvítala
čs. strana národně socialistická jednak
proto, že tvoří důležitý
předpoklad našeho trvalého přátelství,
jednak i jako důležitý nástroj ochrany
a zabezpečení svobody a nezávislosti našich
zemí proti eventuálnímu německému
nebezpečí. Jak z celé smlouvy jasně
vysvítá, je to smlouva obranná a jejím
cílem je znemožnit novou německou agresi. Už
tím se tato smlouva stává důležitým
nástrojem evropského a světového míru
a zasluhuje s tohoto hlediska plného zhodnocení.
Tento charakter je zesílen i oboustranným závazkem,
že při provádění této
smlouvy budou obě strany dbáti svých závazků
jakožto členové Organisace Spojených
národů. Tím je přesvědčivě
vyjádřena vůle Československa i Polska
zapojit naše spojenectví do úsilí o
zajištění světového míru,
jak o něj usiluje Organisace Spojených národů.
My, kteří jsme byli po celá staletí
ohrožováni německým sousedem, toužíme
po klidu a míru, který by zajistil všem našim
pokolením možnost radostné tvůrčí
práce pro blaho svého národa a všeho
lidstva. A právě tento motiv je rozhodující
pro nás při uzavírání spojeneckých
smluv. Jsme totiž a zůstaneme vždy věrni
humanitní demokracii Tomáše G. Masaryka,
vyjádřené jeho slavným: "Ježíš,
ne César", i budovatelské pokrokové
koncepci svého presidenta dr Beneše, vyjadřované
jeho neochabující snahou po světovém
dorozumění a trvalém míru.
Tak se díváme i na československo-polskou
spojeneckou smlouvu, pro kterou československá strana
národně socialistická bude hlasovat, neboť
v ní vidíme jednu ze záruk, podepírajících
tuto vznešenou československou národní
a státní koncepci. (Potlesk.)
Podpredseda Komzala: Ďalej je k slovu prihlásená
pi posl. Švermová. Udeľujem jej slovo.
Posl. Švermová (uvítána potleskem):
Vážená sněmovno, paní a pánové!
Smlouva o přátelství a vzájemné
pomoci, uzavřená mezi republikou Československou
a republikou Polskou, slouží k upevnění
naší bezpečnosti i ochraně míru.
Tím je význam smlouvy i mezinárodní:
všechno, co činíme, abychom ochránili
mír a bezpečnost na tomto evropském úseku,
přispívá k posílení Organisace
Spojených národů a k ochraně míru
v celém světě. Uzavřeli jsme tuto
smlouvu, poněvadž odpovídá potřebám
našeho státu, a to nejen přechodným
potřebám. Jsme povinni učit se z minulosti
a mít jasnou představu pro budoucnost. Tvoříme
svůj stát dnes na celé věky a nikoli
na desetiletí, a tentýž poznatek, táž
snaha je i na polské straně. Uzavřeli jsme
smlouvu s novým Polskem, obrozeným Polskem, které
je dnes silným, nezávislým, demokratickým
státem. Vítězství demokracie a pokrokových
sil v Polsku tvoří pevnou a bezpečnou základnu
pro naši spolupráci, pro naše přátelství.