Máme s Polskem mnoho společného. Byli jsme
vždy první na ráně germánské
útočnosti a poznali jsme, co znamená německá
zpupnost a rozpínavost. Společná nám
byla i houževnatost, s níž jsme vždy znovu
a znovu usilovali o svobodu. Společné bylo i vlastenectví,
které mělo své hluboké kořeny
v lidu, vlastenectví, které teprve dnes slaví
své triumfy. Společná byla i ztráta
státní nezávislosti pomnichovské.
A to nám budiž výstrahou pro věčné
časy. Polský i český národ
prošel školou velikého utrpení, ze kterého
vyšel zkrvácen, ale i moudřejší
a silnější. Máme mnoho společného
i dnes. Budujeme státy nového typu. Stejně
jako my provedli i Poláci odsun Němců, stejně
jako my i oni provádějí veliké reformy
dějinného významu. Dali jsme nový
obsah slovu demokracie i pravý smysl pojmu znárodněné
hospodářství. Budujeme svůj průmysl
i zemědělství podle plánu v jediné
snaze, aby výsledky sloužily k povznesení životní
i kulturní úrovně celého národa.
A právě proto, že oba státy se daly
do řešení velikých dějinných
úkolů, tím větší je snaha,
aby jejich usilovné snažení nebylo rušeno
novými násilnými zásahy, aby učinily
vše, aby poraženému Německu zašla
navždy chuť k novému útoku, k nové
expansi.
Smlouva o přátelství a vzájemné
pomoci mezi Československou republikou a republikou Polskou
vyjadřuje snahy obou států vytvořit
pevnou hráz proti německé útočnosti,
pevnou hráz světového míru. Jde o
veliké věci; a malým je ten, kdo by dnes
chtěl oživovat staré vzpomínky, překusovat
hořká sousta z let 1938 a 1939. Máme dnes
co činit s novým Polskem, které samo nejpříkřeji
odsoudilo Beckovský režim, jenž zasadil rány
nejen nám, ale i polskému národu především.
Reakční síly na naší i polské
straně chtějí kalit přátelský
poměr a také mezinárodní reakce se
snaží rušivě zasahovat. My však musíme
vidět zájem republiky, my musíme vědět,
co potřebujeme k pokojné výstavbě
své země, co dlužíme budoucnosti. Podle
toho jednáme a podle toho jednají i odpovědní
státníci na polské straně.
Máme na mysli bezpečnost a klid i mír pro
svou zem a proto považujeme polské hranice na Nise
a Odře za hranice slovanské a tudíž
i naší bezpečnosti. (Potlesk.) Počítáme
právem, že jsou to hranice definitivní, o kterých
se již nebude smlouvat. V postupimském ujednání,
jak známo, se jednalo o hranicích a nikoli o demarkační
čáře; jednalo se o bývalé německé
půdě a s tím také souviselo rozhodnutí
o vystěhování Němců z území,
které bylo přiřčeno Polsku, jednalo
se o vystěhování více než 5 milionů
Němců a osídlení milionů Poláků.
A taková rozhodování nemohou býti
dočasná, vypočtená jenom na měsíce.
Taková rozhodování považujeme za trvalá.
Polsku byla vrácena jeho odvěká půda.
Své dnešní hranice si Polsko získalo
krví i nesmírným utrpením a stvrzuje
své právo na tyto oblasti usilovnou prací,
kterou vkládá do znovunabytých zemí.
Půda, která byla Polsku vrácena, nevyváží
ztráty, které byly způsobeny hitlerovským
Německem. Šest milionů Poláků
zavraždili a umučili Němci a není náhodou,
že největší mučírny a největší
lidské jatky byly vybudovány právě
na polském území. Šest milionů
lidských životů a škody, které
jdou do výše 15 miliard dolarů - takové
byly výsledky barbarského řádění
Němců na polském území. My,
kteří jsme také poznali, co Němci
dovedou, plně chápeme úsilí polského
národa zabezpečiti svou zem novými hranicemi,
novým uspořádáním poměrů
v zemi, novými, pevnými, přátelskými
svazky jak se Sovětským svazem, tak i s námi
a s ostatními slovanskými zeměmi. (Potlesk.)
Chceme proto učinit vše, co navždy vyloučí
možnost německého vpádu do slovanských
zemí. A touto zárukou jsou nejen smlouvy o přátelství
a vzájemné pomoci, ale i vnitřní uspořádání
a síla států, které smlouvu uzavírají.
Vyslovujeme upřímný svůj obdiv i uznání
polskému státu za jeho veliké úsilí,
aby vyléčil přetěžké rány
zasazené Němci a zaručil zemi hospodářský
rozkvět a blahobyt. Tříletý plán
hospodářské obnovy, který byl započat
1. ledna 1947, počítá se zvýšením
národního důchodu o 16% proti roku 1938.
Obdivujeme se velikému úsilí polského
národa, který vyjadřuje své vlastenectví
v práci na obnově země.
Znali jsme staré Polsko: přelidněné
vesnice, v nichž bylo napočteno 4 miliony přebytečných
rukou; průmysl, který se nikdy nedovedl plně
rozmáchnout. Poznali jsme polskou šlechtu, která
se vždy s opovržením dívala na vlastní
lid a také na nás, Československo, které
jí příliš čpělo demokracií.
Víme, že měla daleko blíže k pruským
junkerům než k vlastnímu lidu, natož k
ostatním slovanským zemím. S ní se
lid vypořádal. Dnes máme před sebou
nové Polsko, a čím více je budeme
poznávat, tím pevnější bude naše
přátelství, tím větší
užitek z toho bude plynout pro obě země. A
je třeba říci, že v Polsku vědí
dnes o nás, Československu, více, než
my víme o tom, co se děje v Polsku. V Polsku je
dnes velmi rušný hospodářský
život dík racionalisaci průmyslu, dopravy a
bank i velké agrární reformě, dík
těm opatřením, jež umožňují
plánovité hospodářství. Polsko
si vytvořilo zdravou základnu svého hospodářství
a pevné pilíře pro svoji státní
nezávislost a svobodu.
Smlouva uzavřená s Polskem nám otvírá
možnosti spolupráce jak na poli hospodářském,
tak i kulturním. Obchodní smlouva, o kterou se vede
teď jednání, a dohody o vzájemných
dodávkách, o hospodářské spolupráci,
dohody o vzájemném transitu po zemi, po vodě
i ve vzduchu, mají dalekosáhlý význam
pro obě země. V perspektivě 5 let se počítá
se vzájemnými dodávkami ve výši
10-15 miliard, které budou velmi mnoho znamenati pro oba
státy. Prozatím byla uzavřena malá
smlouva na dva měsíce, aby mohlo býti co
nejrychleji započato s výměnou zboží
v rozsahu 4-5 milionů dolarů. Polsko nám
dodá během těchto dvou měsíců
100.000 tun uhlí, 1.500 tun zinku, elektrický proud
a jiné zboží. Spolupráce na poli hospodářském
je pro nás významná i proto, poněvadž
obě země se opírají o plánovité
hospodářství, které není postiženo
prudkými výkyvy anarchistické výrobní
soustavy, krisemi.
Hospodářská spolupráce musí
býti nutně doprovázena i výměnou
kulturních statků, poznáváním
kulturního bohatství i dějin a národních
tradic obou zemí. Dobrá atmosféra, která
byla vytvořena při obchodním jednání,
dává nejlepší vyhlídky pro řešení
všech ostatních otázek, které jsou mezi
námi a Polskem.
Uzavření smlouvy bylo uvítáno českým
i slovenským a také polským národem.
Bylo uvítáno i na území Těšínska,
bylo tam uvítáno našimi i Poláky, kteří
jsou občany Československé republiky, a považujeme
za svoji povinnost zajistiti všem Polákům stejná
práva jako občanům Československé
republiky a dáti jim všechny možnosti k účasti
na kulturním, společenském i hospodářském
životě.
S povděkem bereme na vědomí, že s polské
strany jsou činěna opatření, aby všude
tam, kde Češi a Slováci tvoří
větší celky, byly otevřeny české
i polské školy, kulturní domy a podpořena
činnost Čechů a Slováků na
kulturním poli.
Slovanská vzájemnost, vyjádřená
ve smlouvě o přátelství a vzájemné
pomoci i v našich hospodářských a kulturních
stycích, ukazuje nejlépe, jak velikou silou je idea
slovanství. Není to přežitý romantismus
minulého století, jak mnozí by chtěli
dnes tvrdit, ale veliká realita. Stačí jediný
pohled na mapu, abychom pochopili velikost změn: nejsme
již zaklíněni do Německa; dnes máme
nejdelší hranice s Polskem, které je našim
spojencem, s Polskem, slovanským státem. Slovanství
znamená dnes pro oba státy uskutečňovat
dávné lidské snahy o hospodářský
a kulturní rozmach obou národů, o bezpečí
a mír.
Náš spojenecký systém, který
tvoří smlouvy Československa se Sovětským
svazem, s Jugoslávií a nyní s Polskem, je
pevnou hrází proti německé útočnosti,
hrází, která slouží obecnému
míru - a to je dnes největší služba
celému lidstvu.
Vítáme smlouvu s Polskou republikou, věříme,
že sblížení prospěje oběma
národům, oběma zemím, a upřímně
končím: Ať žije Polská republika,
ať žije Polsko i jeho slavný lid, ať žije
spojenectví naše se všemi slovanskými
zeměmi! (Potlesk.)
Podpredseda Komzala: Ďalším prihláseným
rečníkom je pán posl. dr Bernard.
Dávam mu slovo.
Posl. dr Bernard: Slavná sněmovno, paní
a pánové!
Dovolte mně, abych jménem poslaneckého klubu
čs. sociální demokracie uvítal uzavření
spojenecké smlouvy mezi naší republikou a bratrskou
republikou Polskou. Plně oceňujeme, jak veliký
význam má tato smlouva pro bezpečnost naší
republiky pro případ, že by v budoucnosti byla
znovu ohrožena německým imperialismem. Spojenecké
smlouvy, které jsme uzavřeli se Sovětským
svazem a s Jugoslávií a k nimž přistoupila
i spojenecká smlouva československo-polská,
jsou životní nutnosti pro náš stát.
Jejich význam je nejen v jejich ustanoveních o společné
obraně proti německému útoku, ale
i v tom, že jejich uzavření samo o sobě
je jasnou výstrahou všem pokusům o opětné
vybudování Německa jako zmilitarisovaného
státu, který by se mohl státi novým
nebezpečím pro Evropu a zejména pro sousední
státy. V tomto smyslu jsou naše spojenecké
smlouvy vhodným doplňkem všech snah o takové
vyřešení německého problému,
které by vyloučilo anebo alespoň zmenšilo
nebezpečí, které představuje Německo
v budoucnosti. Všechny snahy o demilitarisaci Německa
a zejména o převýchovu německého
lidu k demokratickému smýšlení a k mezinárodní
snášenlivosti, - pokud vůbec mají vyhlídku
na úspěch. Vyžádají si velké
prozíravosti a rozhodnosti a mají-li dosáhnouti
cíle, musí si býti nová generace německá
vědoma, že všechny snahy o odvetu jsou marné.
Všem pokusům o vzkříšení
německého šovinismu a imperialismu může
býti včas a úspěšné čeleno
jen tehdy, jestliže proti nim bude vybudován systém
kolektivní bezpečnosti evropské. V tom smyslu
je naše spojenecká smlouva s Polskem, která
je významným a nutným doplňkem našeho
spojeneckého svazku se Sovětským svazem,
zároveň příspěvkem k organisaci
míru evropského a světového. Sledujeme
tedy touto spojeneckou smlouvou tytéž cíle
kolektivní bezpečnosti, o něž jsme marně
usilovali se všemi stoupenci míru na celém
světě před Mnichovem.
Tím však není vyčerpán hlavní
význam spojenecké smlouvy československo-polské,
která zároveň vytváří
příznivé politické předpoklady
nejen pro to, aby do dvou let byly vyřešeny všechny
otázky, které se mezi obě země kladou,
ale i pro co nejrozsáhlejší spolupráci
obou národů na poli hospodářském
i kulturním. Vítáme, že ustanovení
spojenecké smlouvy v tomto směru již vcházejí
do stadia praktického uskutečňování,
a vyslovujeme naději, že právě probíhající
jednám mezi oběma státy o spolupráci
hospodářské skončí plným
úspěchem. Přáli bychom si, aby na
obou stranách převládla hlediska, že
dohoda o spolupráci hospodářské je
nejen nezbytná politicky jako důsledek spojenectví
politického, ale i pro nesmírný význam,
který taková spolupráce může
míti pro hospodářskou prosperitu obou zemí
a stoupající blahobyt jejich obyvatelstva. Obě
země se mohou výhodně doplňovat a
jejich obyvatelstvu se tak stanou zřetelnými všechny
výhody, které z jejich spolupráce vyplynou.
A stejně tak, jako považujeme náš obranný
svazek s Polskem za významný příspěvek
k vybudování kolektivního bezpečnostního
systému evropského, považujeme i spolupráci
hospodářskou mezi oběma zeměmi za
důležitý článek širší
hospodářské spolupráce středoevropské
a nakonec evropské.
Čs. sociální demokracie vítá
uzavření spojenecké smlouvy s Polskem tím
vřeleji, neboť v m vidí naplnění
tužeb a snah, k nimž sama pracovala svými cestami
a podle svých sil. Přes všechny rozdíly
v sociálním a politickém vývoji obou
našich zemí vidíme, že oba národy
sledují zejména na poli hospodářském
a sociálním v jádře tytéž
ideály sociálního pokroku. Obě země
se rozhodly pro hospodářské plánování
a je jen důsledným pokračováním
v tomto rozhodnutí, aby hospodářské
plánování vnitrostátní doplnily
i plánováním svých hospodářských
vztahů vzájemných. Víme dobře,
jak velké potíže musí Polská
republika překonávati, a tím upřímněji
obdivujeme veliké výsledky jejího budovatelského
díla. A uzavírajíce smlouvu o společné
obraně uvědomujeme si znovu, jak velkým podílem
přispěl polský národ v boji proti
našemu společnému nepříteli.
Mezi národy, které se ocitly v boji na život
a na smrt proti nacistickému Německu, zaujal polský
národ čestné místo. (Potlesk.)
Odboj proti okupantům dosáhl v Polsku neobyčejně
vysokého stupně a polští vojáci
ve velkých jednotkách bojovali na všech frontách
uplynulé války. Polská republika věru
zasluhuje, aby se jí dostalo plné podpory a aby
všechny tužby polského národa došly
svého splnění; zejména by již
nemělo býti pochybnost - západní polské
hranici na Odře a Nise, která odpovídá
i zájmům bezpečnosti naší republiky.
(Potlesk.)
Poslanecký klub čs. sociální demokracie
vyslovuje plný souhlas s tím, že naše
vláda hledala cesty k sblížení s Polskem
a že toto její úsilí dosáhlo
svého úspěchu uzavřením spojenecké
smlouvy. Vyslovujeme zároveň naději - a sami
chceme k tomu pracovat - aby naše republika svědomitě
a loyálně splnila všechny povinnosti, jež
jí z této smlouvy vyplývají. (Potlesk.)
Podpredseda Komzala: Ďalším rečníkom
je pán posl. dr Hodža. Dávam mu slovo.
Posl. dr Hodža: Slávna snemovňa!
Rozprava o smluve medzi Československom a Poľskom
je dobrou príležitosťou, aby sme trochu hlbšie
začreli do problematiky novej slovanskej politiky, budovanej
po prvý raz na reálnych základoch po druhej
svetovej vojne. V minulosti - a to i v minulosti veľmi
blízkej - nebolo možné hovoriť o slovanskej
politike, tým menej o politike reálnej. Do roku
1918 menšie slovanské národy žily z časti
pod cudzími suverenitami, z časti vo vlastných
štátoch v ustavičnej neistote o svoju budúcnosť.
Ich nádejou a oporou v zlých časoch bolo
vtedy veľké cárske Rusko. Vedomie vlastnej
slabosti, neustála obava o národnú existenciu
pod politickým a kultúrnym tlakom Nemectva a Maďarstva
vypestovaly v nich silný pocit kmeňovej spolupatričnosti.
Ale pocity, i keď sú silné a hlboko preciťované,
len málo zavážia v medzinárodnej politike.
To, čo sa v minulosti označovalo názvom slovanská
politika, bolo len filozofovanie o politike, filozofovanie poetické
i romantické, veľmi však vzdialené od
tvrdých realít súdobej situácie v
Európe i vo svete. A cárske Rusko? Koľko razy
sklamalo nádeje a očakávania svojich slovanských
súkmeňovcov. Jeho politika bola všetko iné,
len nie slovanská politika. Bola to politika dynastická,
veľmocenská, ktorá sa vedela postaviť
za vec niektorého slovanského národa len
vtedy, keď bola v súlade s jej dynastickým
či veľmocenským záujmom.
Princíp sebaurčenia národov, ktorý
ako jeden z hlavných vojnových cieľov spojencov
vyšiel víťazne z prvej svetovej vojny, dal slovanským
štátom po prvý raz v modernej histórii
príležitosť, aby to, o čom snívali
poetovia, o čom dumali filozofovia, o čo sa snažili
politici minulých generácií, aby slovanská
spolupráca sa stala politickou realitou. Bolo by zbytočným
teraz skúmať, prečo táto príležitosť
bola premárnená. Dnes stačí konštatovať,
že 20 rokov medzi dvoma svetovými vojnami nedonieslo
nič pozitívneho pre slovanskú kooperáciu.
Po dvadsiatich rokoch života vo vlastných štátoch
slovanské národy sa zase dostaly do podobnej situácie,
z ktorej sa v minulosti zrodila a v ktorej sa rozvíjala
myšlienka slovanská. Po krátkom údobí
slobodného života, v ktorom mohly rozvinúť
svoje tvorivé sily, nastúpil zase strach, strach
o existenciu. národnú, ba i o existenciu ľudskú.
(Predsedníctvo prevzal podpredseda Tymeš.)
História nebola nikdy láskavá k Slovanom.
Po stáročia ich sídla boly ničené,
na ich územiach sa odohrávaly strašné
vojny. Niet azda generácie, ktorá by nebola postihnutá
ničením svojho životného diela. V dávnej
minulosti boli Slovania hrádzou, za ktorou ostatná
Európa mohla kľudne žiť, pracovať a
budovať, v novšej histórii boli prekážkou
na ceste Germánstva za slávou, mocou a bohatstvom.
Myslím, že nie je preháňaním,
keď poviem, že európska kultúra, civilizácia
a pokrok vyrástli z rumovísk slovanských
miest a dedín, z obetí, ktoré muselo Slovanstvo
doniesť, aby ostatný svet mohol žiť. Agresia
Nemecka smerovala vždy proti Slovanstvu. Nemecko videlo svojho
najväčšieho nepriateľa práve v spolupráci
slovanských štátov a národov a podnikalo
všetko - rovnako v časoch Bismarckových, ako
za Wilhelma II. lebo Adolfa Hitlera - aby Slovanov postavilo proti
sebe navzájom alebo proti iným. Obdobie Hitlerovho
panstva od r. 1933 do r. 1938 bolo najdokonalejším
vyvrcholením tejto historicky podloženej nemeckej
agresivity proti Slovanstvu, a nemožno preto považovať
za vec politickej oportunity, keď sa Slovanstvo teraz s najväčšou
rozhodnosťou chce brániť proti tomu, aby sa neopakovala
história znamenajúca len biedu, krv a hrozné
obete. Nemecká politika sa samozrejme vždy prispôsobovala
tomu, čo bolo najvhodnejšie. V posledných desaťročiach
pred prvou svetovou vojnou bola to politika odnárodňovania,
vychádzalo sa totiž z toho, že Slovanstvo nemá
dosť uvedomelosti národnej a tým menej politickej.
Preto germanizácia a maďarizácia boly hlavnou
súčiastkou spoločnej politiky Nemecka a Rakúsko-
Uhorska. Keď si premietneme túto metódu odnárodňovania,
ako sa prejavuje voči Čechom, Slovákom a
Poliakom, vidíme priamo školský príklad
toho, ako germanizácia chcela zasiahnuť Čechov
a Poliakov a ako sa maďarizácia sústreďovala
na Slovákov. Poliaci v Nemecku, Slováci v Maďarsku
boli odsúdení na národnú smrť.
Vedomie týchto historických skúseností
žije iste v každom príslušníkovi
slovanských národov. Môže byť preto
niečo prirodzenejšieho, ako odhodlanosť nedať
si ujsť novú príležitosť, ktorú
nám dáva víťazná vojna: sdružiť
sa na obranu? Sdružiť sa na obranu, aby - konečne
zbavení strachu o existenciu svojich štátov,
národov, svojich rodín - mohli sme sa v pokoji sústrediť
na budovateľskú a tvorčiu prácu; vybudovať
nielen to, čo nám zničila posledná
vojna, ale dohoniť ten kultúrny a civilizačný
náskok, ktorý má ostatný svet pred
Slovanmi.