Posl. Pašek (pokračuje): Pan kol. Hora
zde podal interpelaci na ministra vnitra ve věci poměrů
v bývalém internačním táboře
v Kolíně. Chtěl bych na p. poslance Horu
adresovat tuto výzvu: Pane posl. Horo, proč
jste tuto interpelaci neadresoval na pana ministra spravedlnosti,
ať on koná svoji povinnost, ať požene k
soudu ty lidi, kteří se dopustili protiústavních,
protidemokratických činů. A porušil-li
ústavní nebo demokratické právo někdo,
kdo je předsedou národního výboru,
máte možnost ho stíhat. "My víme,
co se dělalo v revoluci", říká
pan posl. Hora. "Bylo by zločinem zamlčovat,
co se zde dělo", říká pan posl.
Hora a proto píše ve své interpelaci:
"Celkem bylo v kolínském internačním
táboře utýráno k smrti 22 internovaných."
Chtěl bych zdůraznit, že to, co říká
pan posl. Hora, není pravda, že je to materiál
pro naše nepřátele v zahraničí.
To bude argumentace pro Ďurčanského,
Sidora, Prchalu, Borina. Je to zločin na dobrém
jméně města Kolína a poškozuje
to naši republiku. Tak je třeba se na to dívat.
Paní a pánové, tu se nedivte, že lid
často kritisuje naše soudnictví. Na jedné
straně je bezpečnostní referent odsuzován
k 15 měsícům žaláře, ačkoliv
podle zákona neměl býti vůbec žalován
a odsouzen, a na druhé straně byl vyslovený
zrádce a kolaborant Hořčička odsouzen
pouze k 12ti měsícům přes to, že
měl býti po zásluze potrestán daleko
přísněji. Celkem je, žel, nutno říci:
Příslušníci nemajetných vrstev,
kteří se dopustili trestných činů
proti národu a byli proto právem potrestáni,
byli souzeni přísně proto, že neměli
mocné přímluvčí a peníze
na advokáty. Ale bohatí zrádci a kolaboranti,
kteří se provinili daleko více, byli potrestáni
mírně nebo často i osvobozeni, protože
měli známosti, dlouhé ruce, mocné
přímluvčí a peníze na obratné
advokáty. (Výkřiky komunistických
poslanců.) Nebylo tomu tak ovšem u všech
soudů, ale přece u některých z nich,
které pak nutně mezi lidem ztratily autoritu.
Pracující lid měst i venkova bez rozdílu
politického nebo náboženského přesvědčení,
lid, který prošel hroznou kalvarií nacistické
hrůzovlády, sleduje nadále bedlivě
postup našeho soudnictví i ministerstva spravedlnosti
a nedovolí, aby byli šetřeni ti, kdož
tyto útrapy zavinili, Němci a jejich pomahači,
zrádci a kolaboranti. Pracující lid se domáhá,
aby spravedlnosti bylo v plné míře učiněno
zadost, aby byl důsledně zachováván
náš nový řád, řád
lidovědemoratický. (Potlesk.)
Místopředsedkyně Hodinová-Spurná
(zvoní): Dalším řečníkem
je pan posl. dr. Jan Stránský. Dávám
mu slovo.
Posl. dr. Jan Stránský: Paní místopředsedkyně,
paní a pánové!
Dovolte mně, prosím, abych nejprve jménem
poslaneckého klubu čs. národních socialistů
přečetl prohlášení, které
nesouvisí s předmětem dnes projednávaným,
ale je tak důležité, že náš
klub považuje za potřebné, aby slavná
sněmovna se s jeho obsahem seznámila.
Prohlášení zní: "V budově
parlamentu došlo dnes dopoledne k uspořádání
nepřípustné veřejné schůze."
(Výkřiky komunistických poslanců.)
Pánové, musíte to vyslechnout, je to jen
otázka trpělivosti. Musíte to vyslechnout
dříve nebo později. (Hluk. - Kontroverse
mezi poslanci nár. socialistickými a komunistickým.
- Místopředsedkyně Hodinová-Spurná
zvoní.) Ušetříte si čas,
když mi dovolíte přečíst prohlášení.
"Tato věc je v rozporu s jednacím řádem
sněmovny, který nedovoluje na půdě
parlamentu deputaci větší než 10člennou,
a veřejná schůze nesmí se konat podle
jednacího řádu v okruhu 1 km od budovy sněmovny."
(Výkřiky komunistických poslanců.)
Přečtěte si jednací řád,
vy se ho dovoláváte každou chvíli. (Hluk.
- Různé výkřiky.)
Místopředsedkyně Hodinová-Spurná
(zvoní): Prosím o klid.
Posl. dr. Jan Stránský (pokračuje):
Prohlášení pokračuje: "Celá
věc budí dojem organisované akce na zastrašení
parlamentního zemědělského výboru,
o čemž svědčí skutečnost,
že všichni účastníci ranní
veřejné schůze se odebrali do budovy předsednictva
vlády, kde k nim promluvil ministr zemědělství
Ďuriš a posl. Smrkovský. Žádáme,
aby předsednictvo sněmovny se postaralo napříště
o taková opatření, která by zaručila
nerušený chod parlamentních prací."
(Potlesk. - Hluk. - Různé výkřiky.)
Paní a pánové, a nyní několik
poznámek k té dlouhé rozpravě, kterou
vedeme už od včerejšího odpoledne. Je
to rozprava, která těm pánům poslancům
a paním poslankyním, kteří byli za
války za hranicemi, ať v Londýně
anebo v Moskvě, připomíná něco
známého, něco, co už slyšeli, když
se tehdy po celé měsíce vedla dlouhá
a zcela podobná rozprava o zrodu našich retribučních
norem. Vedla se jak v našem londýnském českém
tisku, tak také v českém tisku moskevském,
který si s naším londýnským vyměňoval
názory, a vedla se hlavně v londýnské
Státní radě. Tehdejší naši
představitelé sotva tušili roli, která
jim bude později přisouzena. Dr. Drtina,
tehdejší politický referent presidenta republiky,
jistě netušil, že právě on bude
ministrem, kterému bude výkon retribuce svěřen,
člen státní rady Nosek jistě
tehdy ještě nevěděl, že bude ministrem
vnitra, zrovna tak jako místopředseda právní
rady dr. Procházka nevěděl, že
bude ministrem zdravotnictví, zrovna tak jako předseda
politického výboru Státní rady Jožka
David nevěděl, že bude předsedou
sněmovny, zrovna tak jako členka Státní
rady pí Anežka Hodinová jistě
nevěděla, že bude místopředsedkyní
sněmovny. Ale už v té době, když
jsme se dohadovali o naší příští
retribuci, objevily se všecky ty sporné body, které
jsou mezi námi sporné dodnes. Spor se jevil už
v detailech. Byl to spor na př. o účast
právnického elementu na retribuci. Dobře
si vzpomínám na souboje, které tehdy sváděl
nebožtík profesor Klecanda s bývalým
komunistickým senátorem Kreibichem. Byl to
dále spor o otázku, zda se má už v retribučním
zákoně stanovit vina určitých protektorátních
činitelů, má-li se už v retribučním
zákoně říci, že se ti a ti lidé
provinili, takže by byli bývali potom už jen
odsouzeni, nikoli souzeni. Byl to spor o to, jak má býti
zaměřen hlavní zájem retribuce, zda
k potrestání Němců anebo Čechů.
Byl to spor o otázku, jak odstupňovat vinu pachatelů
zločinů a jak odstupňovat vinu obětí.
Byl to spor o to, jak hodnotit vinu; vinu těch, kdo chtěli
kolaborovat, kdo kolaborovali ze strachu a kdo kolaborovali z donucení.
Byl to spor o odpovědnost exponovaných a také
o to, kdo jsou těmi exponovanými představiteli
protektorátního režimu. Ale byl to, paní
a pánové, v podstatě zásadní
rozpor v otázce, má-li být naše retribuce
prováděna soudy, to znamená soudy, které
soudí, anebo sbory, které nesoudí, ale jen
odsuzují; jinými slovy spor o to, má-li být
spravedlnost podřízena politice anebo politika spravedlnosti.
Z celé té dlouhé debaty, která je
dnes za námi, je vidět, že jsme se přeli
nadarmo. Nedohodli jsme se, a je škoda, že jsme se nedohodli,
protože máme dnes už přece za sebou celou
dvouletou československou zkušenost a máme
za sebou celou zkušenost retribuční. Mluvíme
všichni stejnou řečí, ale nemůžeme
se domluvit. Všichni se díváme na stejné
zjevy, ale nejeví se nám stejně a nevyvozujeme
z nich všichni stejné důsledky. (Výkřiky.)
včera zde děkoval posl. Vojta Beneš
ministru spravedlnosti Drtinovi za jeho referát
a řekl, že neví, jak k němu došlo.
Já vím, jak k tomuto referátu došlo:
Došlo k němu z iniciativy ministra spravedlnosti,
což je jistě příklad hodný následování,
a věřím, že je to příklad,
kterého budou následovat i ostatní páni
ministři. (Potlesk.)
Také pan ministr vnitra, který nám jistě
podá zprávu o skončení retribuce na
základě malého dekretu, také ministr
zemědělství a všichni páni ministři.
(Hlas: školství.) Taky pan ministr školství!
Čím víc mezi nás budou chodit, tím
líp pro nás a tím líp pro ně.
(Potlesk.) Když k nám ministr spravedlnosti
šel se svým referátem, znal dobře celou
tu řadu kritik, která již proběhla v
tisku. Nevadilo mu to. Přišel k nám s referátem,
který nezastíral a nepokoušel se zastírat
vady retribuce, a přednesl tento referát s odvahou,
které by neměl, kdyby neměl dobré
svědomí. Ale jaké odměny se dočkal,
paní a pánové! Dočkal se kritiky,
která není, když ji shrneme, ničím
jiným než pokusem vylíčit celou činnost
naší justiční služby a také
celou činnost našich lidových a národních
soudů jako něco mezi zpackáním retribuce
a mezi její sabotáží.
Dobrá! Tak se tedy podíváme na tu retribuci
a začneme, prosím, na samém jejím
začátku tam, kde se retribuce začala provádět,
to znamená ve vyšetřovacích komisích
a především ve známých revolučních
vyšetřovacích výborech.
Včera jsme zde vyslechli dvě velké řeči
komunistických řečníků, kteří
jsou oba soudci z povolání a oba právníky
a dobrými právníky. Ti z nás, kdo
je slyšeli v právním a ústavním
výboru sněmovny, musí jim to dosvědčit.
Ale já bych se chtěl zeptat pánů dr.
Gregora a dr. Kokeše, zdali mohou na svoje
svědomí říci, že činnost
vyšetřovacích komisí skutečně
lidovým soudům jejich prácí usnadnila
a zdali skutečně splnila ten úkol, který
od nich retribuce očekávala. Jestliže to mohou
říci, pak jsou výjimkou mezi našimi
soudci, a to jak mezi soudci z povolání, tak mezi
soudci z lidu.
Paní a pánové, mluvíte-li s našimi
soudci, a znovu říkám, s těmi z povolání
i s těmi z lidu, slyšíte z jejich výkladů
o našem lidovém soudnictví, jak se tam znovu
a znovu opakuje stížnost na řadu vad těchto
vyšetřovacích komisí. Je to především
stížnost na jejich neodbornost, stížnost
na to, že se tyto vyšetřovací komise často
rozběhly za zajícem a pustily srnce. Často
se zajímaly o něco, co nezakládá trestný
čin, a nezajímaly se o to, proč mohl a měl
být kolaborant stíhán. Následkem toho
dostali od nich potom státní zástupci materiál
nepoužitelný. To je jedna smutná kapitola z
činnosti vyšetřovacích komisí.
Druhá smutná kapitola - a zase mi to musí
dosvědčit všichni, kdo se objektivně
zajímají o činnost lidového soudnictví
- je kapitola o tom, jak pozdě dostávaly lidové
soudy potřebný materiál. Paní a pánové,
já jsem viděl a prostudoval řadu případů,
kde vyšetřovací komise úmyslně
nedodaly materiál včas, protože si vymyslely
jakousi taktiku překvapení, podle které chtěly,
jak to jejich členové vysvětlovali, vést
"rozhodující úder" až v poslední
fási soudního řízení. Jenže
pak na tento rozhodující úder zapomněly
a zmeškaly termín. Dodaly lidovému soudu nebo
národnímu soudu materiál příliš
pozdě a lidový soud nemohl už korigovat svůj
rozsudek.
Stejnou vadu zjistíme ve skutečnosti, že v
řadě případů podlehly vyšetřovací
komise lákavé možnosti užít materiálu,
který se jim dostal do rukou, k politické agitaci,
a místo soudům jej dodaly tisku. V tisku se pak
o tom nebo onom kolaborantu objevila řada důkazů,
ale soud se těch důkazů nedočkal.
A zase soud nemohl soudit než podle materiálu, který
měl k disposici. A konečně je nesporná
skutečnost - a včera to zde přece dosvědčili
dva výkonní soudci - že v řadě
případů došlo při řízení
před těmito komisemi k výslechům takovým
způsobem, že to zakládalo zmatečnost
celého řízení, nebo že svědkům
byly kladeny do úst výroky, kterých se nedopustili,
a to zase samozřejmě muselo potom mít vliv
na celé jednání lidových soudů.
To jsou, paní a pánové, důvody, proč
byly lidové soudy přetíženy, a to jsou
důvody, proč se jejich jednání setkávalo
s takovými obtížemi. Měly nedostatek
materiálu, měly materiál špatně
připravený, musely si velmi často zjišťovat
fakta, která pro ně měla být připravena
již předem, a to všechno se samozřejmě
muselo projevit při jejich jednání.
A zde nemohu vyjmout z této výtky ani vyšetřující
orgány ministerstva vnitra. Jak víte, a to je přece
dnes už zjištěná věc, není
vinou ministerstva spravedlnosti, že k Národním
soudům došlo tak pozdě. Bylo to způsobeno
tím, že ministerstvo vnitra dodalo příliš
pozdě materiál. Jiná vada, se kterou se zase
setkáváme u vyšetřujících
orgánů ministerstva vnitra, spočívá
v tom, že se tyto vyšetřující orgány
příliš mnoho staraly jen o zjišťování
viny obviněného a vůbec nedbaly možnosti,
že by byl obviněný nevinen. Státní
zástupce dostal potom do rukou materiál, podle kterého
se mu zdál případ jasný. Měl
dojem, že má v rukou silný, jasný případ.
Jenže soud, který je vázán určitými
předpisy, musil připustit také důkazy
o nevině obžalovaného, a tím si vysvětlíme
velikou řadu osvobozovacích rozsudků, které
tolik překvapily.
Včera zde mluvil pan dr. Kokeš jako o jakési
vadě našeho lidového soudnictví o tom,
že vlastně měl v rukou celé to řízení
soudce odborný; nevím, zdali to takto myslil, ale
to byl dojem, který jsme my měli z jeho řeči.
Měli jsme dojem, že podle jeho názoru tato
skutečnost způsobila, že se před lidovými
soudy obviněným stranilo, že soudce z povolání
měl tendenci obviněného chránit. Chtěl
bych k tomu především povědět,
ze naši soudci, českoslovenští soudci
- a to přece ví zrovna tak dobře pan dr.
Gregor jako pan dr. Kokeš - to jsou přece
lidé, kteří nikdy nevycházeli z nějaké
zvláštní panské kasty. Naši soudci
- to přece nejsou lidé vybíraní ze
šlechty, jako tomu bývalo ve starém carském
Rusku. To jsou synové těžce pracujících
rodičů a jsou to sami těžce pracující
lidé. A pokud jde o jejich majetkové poměry
- a zase se tu dovolávám pánů dr.
Kokeše a dr. Gregora a jejich vlastní
kapsy - nemyslím, že by u nás byl některý
soudce kdy zbohatl. Vím, že máme bohaté
zemědělce. Vím, že si u nás i
pilný dělník může našetřit,
ale neznám případ jednoho jediného
soudce, který by byl ze svého soudcovského
platu zbohatl. To není žádná zvláštní
kasta, to jsou lidé právě tak jako všichni
ostatní a nemají žádný třídní
zájem hájit majetnější vrstvy.
A pokud jde o argument, že soudce z povolání
nutně musí soudce laiky ovlivňovat, to je
přece starý argument, kterého se užívalo
už proti instituci porot, a my socialisté jsme se
vždy domáhali demokratisace soudnictví a právem
jsme tvrdili, že je to argument pochybný, že
uvědomělý lid a uvědomělí
lidé dovedou rozeznat mezi funkcí soudce z lidu
a z povolání, mezi funkcí přísedícího
a funkcí právníka. A jestliže také,
paní a pánové, zkoumáme průběh
lidového soudnictví, zjistíme, že v
99 % naši soudci z povolání nezasahovali jinak,
než jak je k tomu opravňoval a jak jim to přikazoval
zákon, a že svoji funkci plnili správně
a věrně.
Jestliže mluvíme o tom, co mělo vliv na soudy,
pak si musíme poctivě říci, že
na soudy měly vliv jiné věci. Čtete-li
rozsudky a speciálně ty osvobozovací rozsudky
našich lidových soudů, pak tam najdete - a
to se opakuje v celé řadě rozsudků
- větu, která zní skoro vždycky doslova
stejně, větu, která zní takto: "Z
obsahu spisů je patrno, že svědci, slyšení
při hlavním přelíčení,
nevypovídali tak, jako vypovídali v přípravném
líčení u místního národního
výboru." Jak asi taková věta působí
na přísedící? Ten přísedící
se přece musí zeptat, proč došlo ke
změně ve výpovědi, vidí, že
před ním, při hlavním přelíčení
tam vypovídá svědek svobodně. Tam
není žádného donucení, tam je
kontrola veřejnosti. Proto si řekne: Pak je asi
nesprávná ta první výpověď,
to asi svědka někdo nutil k té první
výpovědi! A toto podezření má
ovšem potom na soudce vliv a má to někdy vliv
i v případě, kdy jde o člověka,
který se skutečně provinil.