Posl. dr. Kočvara: Slávna snemovňa!
Demokratická strana, ktorá sa aj v minulosti prikláňala
k tomuto názoru, že so štátneho hľadiska
československého bude účelnejšie,
ak retribúciu na Slovensku vybavia Slováci sami
a v českých zemiach Česi sami, verná
tomuto svojmu názoru rozhodla sa, že tejto rozpravy
sa nezúčastní preto, lebo pán minister
spravodlivosti referoval tuná len o výsledkoch retribúcie
v zemiach českých. Názor však bolo treba
zmeniť z toho dôvodu, lebo niektorí rečníci
sa nezapodievali s retribučnými otázkami
v českých zemiach, ale zapodievali sa tuná
Demokratickou stranou. Nezostáva nám preto nič
iného, iba aby sme na niektoré tie útoky,
ktoré boly na nás podniknuté, odpovedali.
O stave retribúcie na Slovensku podal nedávno v
Slovenskej národnej rade podrobnú zprávu
pán povereník spravodlivosti, ktorý už
touto zprávou vyvrátil mnohé insinuácie,
ktoré boly u nás včera na retribúciu
slovenskú prednesené. Až bude retribúcia
na Slovensku koncom t. r. skončená, zaiste podá
pán povereník zprávu aj tejto slávnej
snemovni, ovšem ak si to bude žiadať.
Najväčšie útoky smerovaly proti Demokratickej
strane v súvislosti s Národným súdom
na Slovensku. Prečo? Preto, lebo predsedníctvo Slovenskej
národnej rady väčšinou hlasov svojich
členov za Demokratickú stranu odvolalo dňa
20. mája t. r. pána dr. Igora Daxnera, senátneho
predsedu Najvyššieho súdu z jeho funkcie predsedu
Národného súdu na Slovensku a z funkcie predsedu
prvého senátu tohto súdu. Učinilo
tak na základe § 13 nar. Slovenskej národnej
rady č. 33/45, podľa ktorého menovať a
odvolať predsedu senátu a tak aj predsedu Národného
súdu patrí do pôsobnosti predsedníctva
Slovenskej národnej rady. Učinilo tak ďalej
na základe § 8 nar. Slovenskej národnej rady
č. 3/45 o preložiteľnosti, sosaditeľnosti
a penzionovateľnosti sudcov do 31. decembra 1947. Obe tieto
nariadenia sú platné a majú moc zákona.
Vláda Československej republiky svojím usnesením
z 3. júna t. r. zrušila toto rozhodnutie, lebo vraj
porušený bol predpis § 99 ods. 1 ústavnej
listiny o nesosaditeľnosti sudcov, opierajúc svoju
kompetenciu o § 81, písm. b) úst. listiny v
smysle článku II, ods. 1 druhej a tretej vety tretej
pražskej dohody v súvislosti s článkom
II, ods. 1 prvej pražskej dohody. Ako v tomto rozhodnutí
vlády tak v tejto rozprave, ako aj v ľavicovej tlači,
bolo vytýkané, že predsedníctvo Slovenskej
národnej rady týmto svojím aktom porušila
sudcovskú nezávislosť. Na obsah citovaných
nariadení sa nebral zreteľ. Našli sa ale predsa
české noviny, ktoré sa dňa 25. máj
a zmienily o dôvodoch tohto odvolania a napísaly:
"Jsou-li pravdivé, mohou skutečně uvést
v pochybnost nestrannost dr. Daxnera jako soudce, který
ve funkci Národního soudu podléhá
předsednictvu Slovenské národní rady,
pokud jde o administrativní věci souvisící
s činností národního soudu".
Vytýkalo sa teda porušenie sudcovskej nezávislosti.
V čom spočíva sudcovská nezávislosť?
Na túto otázku odpovedá § 98 úst.
listiny v znení: "Veškeří
soudcové, kteří vykonávají
svůj úřad neodvisle, jsouce vázáni
jen zákonem." Táto veta má dvojaký
výklad. Prvý v súvislosti s § 102 ústavnej
listiny, podľa ktorého "soudcové mají
právo řešíce určitou právní
věc zkoumati platnost nařízení. Při
zákoně mohou jen zkoumati byl-li řádně
vyhlášen."
Podľa druhého výkladu treba pod sudcovskou
nezávislosťou rozumieť nezávislosť
úradnú pri konaní spravodlivosti. Dľa
Weyra "nejde při tom o nezávislost na normách
druhotných, nýbrž na rozkazech, pokynech, instrukcích
služebně nadřízených orgánů.
Kdežto totiž při ostatních úřednících
státních se obyčejně má za
to, že jsou povinni při vykonávání
svého úřadu - i když jde o funkci nalézání
práva, tedy o činnost, která svou podstatou
rovná se činnosti soudcovské - dbáti
rozkazů a pokynů nadřízených
orgánů, t. j. svých představených,
je soudce - právě na základě své
samostatnosti - na podobných pokynech nezávislý."
Dľa mojej pamäti nebolo nikde ani len tvrdené,
nieto preukázané, že by predsedníctvo
Slovenskej národnej rady bolo dalo príkaz, pokyn
alebo inštrukcie Národnému súdu, jeho
predsedovi, poťažne niektorému členovi,
aby v tej ktorej veci súdil nie podľa nariadenia SNR
č. 33/45, ale podľa nejakej inej normy, alebo aby
súdil tak, či onak. Ak sa tak teda nestalo, nemožno
vôbec tvrdiť, že by sa toto predsedníctvo
bolo čo len pokúsilo o porušenie sudcovskej
nezávislosti a preto sem smerujúce obvinenia sú
úplne bezzákladné. Konkrétne sa uvádza,
že predsedníctvo Slovenskej národnej rady odvolaním
dr. Igora Daxnera ako senátneho predsedu Najvyššieho
súdu z funkcie predsedu Národného súdu,
porušilo ustanovenie § 99 ústavnej listiny. Tento
paragraf znie: "Soudcové z povolání
jsou ustanovováni na svá místa vždy
trvale, proti své vůli mohou býti přeloženi,
sesazeni nebo dáni do výslužby jen v případech
nové organisace soudní po dobu zákonem stanovenou
nebo na základě právoplatného disciplinárního
nálezu. Senáty u sborových soudů první
a druhé stolice jsou po celý rok stálé.
Výjimky stanoví zákon."
Nezostáva, než aby sme si vyložili i tento paragraf.
Prv ako k tomu prikročíme, treba si nám s
hľadiska ústavného zistiť charakter ľudového
súdnictva zahrnujúc v to i Národný
súd spočívajúceho na nariadení
Slovenskej národnej rady č. 33 z roku 1945.
Aké súdy pozná naša ústava? Podľa
§ 95 úst. listiny "soudní moc v civilních
právních věcech přísluší
soudům civilním a buď řádným
nebo mimořádným a rozhodčím,
soudní moc ve věcech trestních přísluší
občanským soudům trestním, pokud není
zvláštním zákonem přikázána
trestním soudům vojenským, nebo pokud věci
tyto nemají býti podle všeobecných předpisů
projednávány v trestním řízení
policejním nebo finančním. Pro celé
území Československé republiky zřízený
jest jediný nejvyšší soud. Příslušnost
a působnost porot upravují zvláštní
zákony. Působnost poroty může býti
na čas zastavena v případech zákonem
stanovených. Pravomoc soudů vojenských může
býti rozšířena na obyvatelstvo civilní
podle zákonných ustanovení jen v době
války a to pro činy spáchané v této
době."
Domnievam sa, že ľudové súdnictvo nemôžeme
subsumovať ani pod jedno z týchto ustanovení
§u 95 ústavnej listiny. Nemôžeme ho však
subsumovať ani pod § 94, ani pod jeho 3. ods., ktorý
znie: "Jen v řízení trestním
mohou býti zavedeny soudy výjimečné
a to pouze v případech zákonem předem
stanovených a na dobu omezenou," lebo chýba
tu hlavná podmienka, t. j. zákonom vopred stanovené
prípady, pri ktorých môžu byť zavedené
výnimočné súdy. Je všeobecne
známe a uznávané, že nariadenie Slovenskej
národnej rady č. 33/ 45 nedodržalo základnú
zásadu kriminalistiky "nullum erimen sine lege a nulla
poena sine lege", t. j., že určitá činnosť
môže byť považovaná za trestnú
len v tom prípade, ak bola zákonom za takú
vopred vyhlásená.
Retribučné dekréty české sa
s touto zásadou prijateľnejšie vyrovnaly. Z tohoto
všetkého vyplýva, že slovenské
ľudové súdy sú súdmi sui generis,
aké nemala na mysli naša ústava, a preto nemožno
na ne všetky ustanovenia ústavy ani aplikovať.
Nemožno na ne aplikovať hneď prvú vetu §u
99 "soudcové z povolání jsou ustanovováni
na svá místa vždy trvale", už i preto
nie, lebo ľudové súdnictvo je trvania prechodného
a preto obsadenie ktorejkoľvek funkcie v ňom nemôže
byť trvalé, ale len prechodné. Predsedníctvo
a členstvo v senátoch u riadnych sborových
súdov I. a II. stolice je podľa § 99, ods. 2
úst. listiny tiež len prechodnou funkciou, nakoľko
tieto senáty sú sostavené len na dobu jedného
roku, ale i z tejto jednoročnej stálosti sú
prípustné výnimky, ako to ústava samotná
určuje. Keď teda u normálnych súdov
je predsedníctvo a členstvo v senáte len
prechodnou funkciou, tým väčšmi je prechodnou
u výnimočných súdov, akými
sú aj naše ľudové súdy, poťažne
Národný súd.
V čom spočíva funkcia predsedu Národného
súdu? Určuje ju § 47 nar. Slovenskej národnej
rady č. 55 z r. 1945 slovami: rozdeľuje prácu
jednotlivým senátom a vykonáva administratívnu
agendu. Domnievam sa, slávna snemovňa, že ak
sa dívame na toto opatrenie predsedníctva Slovenskej
národnej rady vo veci predsedu Národného
súdu na Slovensku nepredpojate, nenájdeme ani jediného
ústavného ustanovenia, ktoré by bolo týmto
opatrením porušené. Nenájdeme ho ani
v tom prípade, keby § 99 úst. listiny neurčoval
výnimku slovami: "proti své vůli mohou
býti přeloženi, sesazeni, nebo do výslužby
dáni jen v případech nové organisace
soudní po dobu zákonem stanovenou". Táto
doba stanovená je v § 8 nar. SNR č. 3 z r.
1946 do 31. decembra 1947. Keď nič iného nie,
tak táto norma nad každú pochybnosť kryje
opatrenie Národnej rady.
Toľkoto po formálnej stránke causy Daxner.
Nazdávam sa však, že slávna snemovňa
je zvedavá aj na meritorné dôvody tohto opatrenia.
Uvediem niektoré: 1. Dr. Daxner bol predsedom senátu
Národného súdu, ktorý súdil
a odsúdil na smrť plukovníka Šmigovského
a ktorý nenavrhol žiadosť odsúdeného
na milosť, takže v zápätí mala nasledovať
poprava. Dr. Daxner po takomto vybavení veci bol na predsedníctve
Slovenskej národnej rady intervenovať, aby mu udelila
milosť. Tento postup bol nedôsledný, ale aj
nedôstojný predsedu Národného súdu.
2. V Tisovom procese obhajoba vzniesla námietku predpojatosti
voči dr. Daxnerovi. Dr. Daxner nechal vec rozhodnúť
tomu istému senátu Národného súdu,
kde sám predsedal, hoci retribučné nariadenie
toto právo dáva výhradne predsedníctvu
Slovenskej národnej rady. Porušil teda zákon.
3. Hoci sa predsedníctvo Slovenskej národnej rady
usnieslo neprideliť Národnému súdu prípad
dr. Gejzu Zigu, dr. Daxner ho pritom všetkom prerokoval a
vyniesol rozsudok. Tento proces i rozsudok je zmätočný.
Dr. Daxner tu tiež porušil zákon. 4. Podľa
retribučného nariadenia predsedu senátu Národného
súdu a ich zástupcov menuje predsedníctvo
Slovenskej národnej rady. Dr. Daxner si sám menoval
svojho zástupcu, ako aj zástupcu predsedu Národného
súdu Karola Bedrnu. I toto bolo nezákonné.
5. V Tisovej veci vyhotovil rozsudok bez toho, aby mal po ruke
hotovú zápisnicu o hlavnom pojednávaní.
I toto je v rozpore s platným zákonom. 6. Trestný
prípad Alexandra Macha vylúčil zo spoločného
rozhodnutia jedným rozsudkom spolu s dr. Tisom a
dr. Ďurčanským s tým odôvodnením,
že Mach je vážne chorý a že musel
byť daný do nemocnice. Nebola to pravda. Mach bol
zdravý a mohol vypočuť rozsudok. (Posl.
Bacílek: Máte lekárske svedectvo?) Chyba
bola inde. Dr. Daxner nemal hotový rozsudok, preto ho nemohol
vyhlásiť. Choroba Machova bola vymyslená, aby
mohol byť vynesený nový rozsudok. Tým
bola verejnosť zavedená a zároveň bolo
porušené i procesné právo. 15. apríla
bol Mach smrteľne chorý, že sa nemohol dostaviť
k súdu k vypočutiu rozsudku, ale 7. mája
už bol zdravý ako repa, aby mohol ísť
svedčiť v procese proti dr. Zigovi? (Veselosť.
- Rôzne výkriky.) Počkať, pánovia,
počkať, prídeme na všetko. 7. Dr. Daxner,
ako pojednávajúci sudca, vykázal z pojednávacej
siene raz redaktora Pakana a druhý raz redaktora Makovíniho,
hoci sa slušne chovali a pojednávanie nerušili.
Tým Daxner porušil zákonnú zásadu
o verejnosti pojednávania, nehľadiac na dobré
meno Národného súdu, ktoré týmto
opatrením Daxnerovým utrpelo. 8. Postup dr. Daxnera
voči svojim kolegom - sudcom z povolania - nebol správny.
Dochádzalo k nedorozumeniam, ktoré maly za následok
znechutenie, konflikty a pokusy o rezignáciu z funkcií.
Tak tomu bolo aj s niektorými obžalobcami pri Národnom
súde. V procesoch proti Tukovi a Tisovi došlo
k trapným scénam na pojednávaniach medzi
dr. Daxnerom a obžalobcom dr. Sujanom. 9. Na pojednávaniach
vo veci Tisovej dr. Daxner viac ráz znevážil
Slovenskú národnú radu tým, že
obvinil predsedníctvo Slovenskej národnej rady z
toho, že sa nepostaralo o tesnopiscov, o písacie stroje,
hoci predsedníctvo Slovenskej národnej rady takú
povinnosť nemalo. Okrem toho predseda Národného
súdu vyvolal s podpredsedom Slovenskej národnej
rady pplk. Milanom Polákom a dr. Ivanom Horváthom
také výstupy, že títo odopreli s ním
viac prísť do úradného styku. Ba dr.
Daxner išiel tak ďaleko, že podpredsedovi Slovenskej
národnej rady dr. Horváthovi povedal, že
by ho mal dať zavrieť. 10. Predsedníctvo Slovenskej
národnej rady podľa retribučného nariadenia
menuje a odvoláva sudcu Národného súdu
a rozhoduje aj o námietkach predpojatosti proti ním.
Je teda do istej miery nadriadenou ustanovizňou. Ako taká
usniesla sa uložiť predsedovi Národného
súdu dr. Daxnerovi referovať o stave vecí,
prejednávaných pred Národným súdom.
V poslednom čase Daxner to výslovne odmietol s odvolaním
sa na sudcovskú nezávislosť. Nešlo o sudcovskú
nezávislosť, ale o informácie, ktoré
bol povinný poskytovať. Keď to odoprel, porušil
svoje povinnosti a stratil dôveru predsedníctva Slovenskej
národnej rady, ktoré ho poctilo dôverou a
poverilo tak významnou a zodpovednou funkciou, ako je predsedníctvo
Národného súdu.
Causou Daxner zapodievalo sa predsedníctvo Slovenskej národnej
rady predtým už dvakrát, a síce dňa
27. augusta 1946 a 23. apríla 1947, zdôrazňujem,
že za prítomnosti zástupcov obidvoch strán,
ktoré sú zastúpené v predsedníctve
Národnej rady, teda aj za prítomnosti zástupcov
Komunistickej strany Slovenska. A na týchto dvoch zasadnutiach
usnieslo sa: 1. Predsedníctvo Slovenskej národnej
rady ukladá úradu predsedníctva Slovenskej
národnej rady vyzvať sekretariát Národného
frontu, aby požiadal ústredné sekretariáty
politických strán o podanie návrhov na obsadenie
miesta predsedu Národného súdu. 2. Ukladá
sa úradu predsedníctva Slovenskej národnej
rady vyžiadať do najbližšieho zasadnutia predsedníctva
Slovenskej národnej rady od povereníka spravodlivosti
návrh na obsadenie funkcie predsedu Národného
súdu a vedúceho úradu obžaloby pri Národnom
súde. Treba zdôrazniť, ako som už spomenul,
že členovia predsedníctva Slovenskej národnej
rady za Komunistickú stranu Slovenska hlasovali za tieto
usnesenia (Hlas: To je násilný výklad!),
implicite teda hlasovali aj za odvolanie dr. Daxnera z funkcie
predsedu Národného súdu a nevideli v tom
žiadne porušenie zásady o sudcovskej nezávislosti.
Tento argument vytiahol sa len neskôr, keď sa začal
nový tlak na Demokratickú stranu. Avšak teraz
už aj od tohto argumentu sa uteká, lebo zaiste žiadny
práva znalý človek to uplatňovať
nemôže. V bratislavskej Pravde zo dňa 8. júna
uverejnený je "Právny posudok prípadu
dr. Daxnera", v ktorom niet už ani zmienky o sudcovskej
nezávislosti a o jej porušení. V tomto posudku
argumentuje sa nespríslušnosťou predsedníctva
Slovenskej národnej rady. Poukazuje sa na to, že podľa
§u 13 nariadenia SNR č. 33 z roku 1945 menovať
a odvolať predsedu Národného súdu a
jeho senátov prislúcha síce do kompetencie
predsedníctva Slovenskej národnej rady, že
však vládna a výkonná moc prešla
podľa §u 3 nariadenia SNR č. 27 z roku 1945 na
Sbor povereníkov a keďže menovanie sudcov spadá
do moci vládnej a výkonnej, preto zbaviť funkcie
predsedu Národného súdu a jeho senátov
môže len Sbor povereníkov, prípadne na
základe dohody zo dňa 28. júna 1946 vláda.
Táto argumentácia neobstojí. Nebude sporu
o tom, že Slovenská národná rada od
svojho vzniku bola najvyšším orgánom moci
zákonodarnej, vládnej i výkonnej na Slovensku.
vykonávala teda funkciu parlamentu, prezidenta republiky
a vlády, že je najvyšším orgánom
moci zákonodarnej a v určitých vzťahoch
i moci vládnej na Slovensku ešte dnes. Vyplýva
to z nariadenia SNR č. 1 z roku 1944. Keďže
podľa ods. 3 §u 3 nariadenia SNR č. 27 z roku
1945 vyhradilo si nielen predsedníctvo, ale aj plénum
SNR vydávať cez Sbor povereníkov a jednotlivé
povereníctva smernice, znamená to, že ináč
obvyklé oddelenie moci zákonodarnej od moci výkonnej
nebolo do dôsledkov vykonané, čo potvrdzuje
i tá ďalšia norma, uvedená v § 2
cit. nariadenia, že čelný orgán moci
zákonodarnej, t. j. predsedníctvo SNR vykonáva
aj moc vládnu, totiž menuje povereníkov.
Národný súd v hierarchii ľudového
súdu je najvyšším súdnym orgánom,
rovná sa teda po stránke hierarchickej v normálnom
súdnictve Najvyššiemu súdu. Menovať
predsedu Najvyššieho súdu patrí do kompetencie
prezidenta republiky, taktiež do jeho kompetencie patrilo
podľa dekrétu č. 17 z roku 1945 menovanie nielen
predsedu Národného súdu českého,
ale i jeho námestníkov, ako aj predsedov senátov
tohto súdu.
Nemohla teda Slovenská národná rada preniesť
právo menovania predsedu slovenského Národného
súdu, ktoré by ináč prislúchalo
hlave štátu, na podriadený orgán, akým
je Sbor povereníkov. Nakoľko nariadenie SNR č.
33 z roku 1945 je nariadením sui generis, nariadením
špeciálnym, nemožno naň aplikovať
všeobecné právne normy, ako sa usiluje "Právny
posudok."
O špeciálnej povahe tak nariadenia 33 z roku 1945
Sb. z. SNR ako aj jeho ustanovenia o menovaní a odvolaní
predsedu Národného súdu - §13 - svedčí
ostatne aj to, že ide o právny predpis z mája
1945, ktorý bol pozmenený v máji 1946. Nariadenie
č. 27 SNR z roku 1945 je z augusta 1945.
Zostáva nám ešte rozriešiť, či
vláda bola kompetentná zrušiť opatrenie
predsedníctva SNR.
Niet právneho predpisu, ktorý by dával vláde
právo zrušovať rozhodnutia a opatrenia SNR alebo
jej predsedníctva. Zostáva skúmať túto
otázku len s hľadiska Košického vládneho
programu a doplňujúcich dohôd medzi vládou
a SNR. Podľa Košického vládneho programu
vláda v Slovenskej národnej rade opierajúcej
sa o národné výbory v obciach a okresoch,
bude vidieť nielen oprávnenú predstaviteľku
slovenského národa, ale i nositeľku štátnej
moci na území Slovenska, a to moci zákonodarnej,
vládnej a výkonnej.
Spoločné štátne úlohy bude vláda
ako centrálna vláda republiky vykonávať
v najužšej súčinnosti so Slovenskou národnou
radou a Sborom povereníkov, ako výkonným
vládnym orgánom SNR.
Ani v Košickom vládnom programe, ani v neskorších
dohodách niet ani slovíčka o tom, že
by ľudové súdnictvo na Slovensku bolo vecou
celoštátnou a že by vláda akýmkoľvek
spôsobom bola oprávnená zasahovať. Jedinou
výminkou z toho je protokol zo dňa 11. apríla
1946, podľa ktorého sa vyhradilo prezidentovi republiky
udeľovanie milosti i na Slovensku. Dôkazom toho, že
ľudové súdnictvo na Slovensku musí byť
považované za vec výlučne slovenskú
je aj okolnosť, že v tomto protokole je expressis verbis
povedané, že toto právo udeľovať
milosť prislúcha prezidentovi republiky aj "vo
veciach, patriacich pred ľudové súdy a Národný
súd". Na tom, že ľudové súdnictvo
a Národný súd prislúcha až na
udelenie milosti do výlučnej kompetencie slovenských
orgánov, nič nemení ani dohoda zo dňa
28. júna 1946. Z vety obsaženej v čl. II, odst.
1 "pokiaľ doteraz vydané nariadenia SNR upravily
veci, ktoré nepatria do kompetencie SNR, má výkonnú
moc vláda, prípadne príslušní
ministri" poťažne z vety "vláda
môže zastaviť výkon Sboru povereníkov,
ak prekročuje svojím obsahom právomoc, alebo
ak zavádza opatrenia, ktoré sú v rozpore
s opatreniami v príslušnom odbore" vyvodzovať
kompetenciu vlády v cause Daxner, ako to činí
zmienený právny posudok a dôvody vládneho
usnesenia, je priamo absurdné. Nariadenie č. 33
z roku 1945 jasne hovorí, že "predseda senátu
a jeho námestník musí byť sudca z povolania".
Menuje a odvoláva ich predsedníctvo SNR, taktiež
nariadenie č. 55 z roku 1945 "pre Národný
súd zriadi predsedníctvo SNR podľa potreby
viac senátov. Predsedu jedného senátu ustanoví
predsedníctvo SNR zároveň za predsedu Národného
súdu, ktorý rozdeľuje prácu jednotlivým
senátom a vykonáva administratívnu agendu.
Tuná už vskutku treba položiť otázku;
keď nariadenie Slovenskej národnej rady č.
33 z roku 1945 nespadá do jej kompetencie, tak potom čo
do nej spadá? Má Slovenská národná
rada podľa týchto násilných výkladov
právnych noriem vôbec ešte nejakú právomoc?