Sväz roľníckych vzájomných pokladníc
na Slovensku usiloval sa už od roku 1937 vnikať do poľnohospodárskeho
priemyslu a získal najmä po 29. septembri 1938 a v
rokoch 1939 - 1940 niekoľko dôležitých
priemyslových podnikov výhodnou kúpou od
neslovanských a "nearijských" majiteľov.
Pretože k nadobúdaniu účastín,
prevádzke a financovaniu týchto podnikov podľa
družstevných stanov nemal vtedy oprávnenie,
hľadal vhodný peňažný ústav,
ktorý by túto funkciu prevzal. Kúpil preto
majoritu účastín Dunajskej banky, ale svoje
účasti na priemyslových podnikoch do nej
nevniesol, pretože sa čoskoro ukázalo, že
Dunajská banka je vysoko stratový ústav,
ktorý bez nákladnej sanácie nie je schopný
života. Sväz RVP usiloval preto o založenie novej
banky, o čom svedčia zápisy o schôdzach
jeho štatutárnych orgánov z tých čias.
Došlo k tomu až koncom roku 1941, kedy usnesením
t. zv. slovenskej vlády zo dňa 30. októbra
1941 schválili založenie Sedliackej banky, ktorá
ako jeden z koncentračných bodov slovenského
peňažníctva mala v prvom rade slúžiť
záujmom slovenského pôdohospodárstva
Tieto záujmy reprezentoval v skutočnosti Sväz
RVP, ktorý upísal skoro plných 100% účastín
novo založenej banky a vniesol do nej svoje priemyslové
podniky, a to v bilančnej hodnote. Banka bola povinná
zachovať bilančnú kontinuitu, t. j. bilancovať
získané podniky poťažne účastiny
týchto podnikov rovnakou hodnotou ako u Sväzu RVP,
hoci všeobecná hodnota bola vyššia. Pretože
takto s účastinami podniku prešly na Sedliacku
banku aj značné latentné rezervy Sväzu
RVP, Sväzu sa priznalo právo mať v neobmedzenej
držbe a vlastníctve kapitálovú účasť
na Sedliackej banke (t. j. účastiny) a v tom smysle
sa zmenily stanovy Sväzu. Tým sa dosiahlo vzájomné
krytie: banka mala účastiny podniku, ktorými
upevnila vnútornú hodnotu svojich vlastných
účastín a Sväz mal hodnotné účastiny
banky.
Pomery sa však zmenily v roku 1945, keď došlo k
znárodneniu účastinných bánk.
Už pred vyhlásením dekretu č. 102/1945
Sb, usiloval sa Sväz odkúpiť nazpäť
účastiny svojich bývalých podnikov
od Sedliackej banky, aby ich vyňal zo znárodnenej
podstaty banky a zachoval si ich pre seba; no k dohode došlo
iba v júli 1946, keď už boly známe ustanovenia
o znárodnení tak akciových bánk ako
potravinárskeho priemyslu. Za akých okolností
bol tento odpredaj sjednaný, bude uvedené ďalej.
Interpelácia vytýka, že pritom boly porušené
ustanovenia dekretu č. 102/1945 Sb. v tom smere, že
podniky sa odpredaly za bilančnú cenu a nie za cenu
obecnú na voľnom trhu, ako žiada § 32 dekretu,
a že obecná hodnota podnikov je podstatne vyššia
ako cena bilančná.
Zamýšľaný prevod koncernovaných
podnikov Sedliackej banky v Bratislave do Sväzu RVP v Bratislave
stal sa predmetom úradného pokračovania finančnej
správy na Slovensku už začiatkom roku 1946.
Vtedy požiadal Sväz RVP podaním z 24. januára
1946 povereníctvo financií svojim menom a v svojom
zaujme o súhlas k zpätnej kúpe akcií
týchto podnikov, ktoré Sväz vlastnil pred založením
Sedliackej banky a ktoré do nej začiatkom roku 1942
vniesol za bilancovanú hodnotu.
Predtým však už od októbra 1945 Sväz
jednal o tejto veci s Národnou bankou v Bratislave, aby
vyhovel predpisom vl. nar. č. 113/1939 Slov. zák.,
podľa ktorého pri prevodoch spoločností
s akciovým kapitálom väčším
ako 500.000 Kčs je potrebné svolenie Národnej
banky. O žiadostiach rozhodovala smiešaná komisia,
v ktorej bolo zastúpené tiež ministerstvo financií,
resp. od r. 1945 povereníctvo financií. Na podania
Sväzu zo dňa 1. októbra 1945, 13. októbra
1945, 23. októbra 1945 a 26. novembra 1945 oznámila
táto komisia dňa 16. januára 1946 Sväzu,
že za určitých predpokladov nemá zásadných
námietok proti zpätnému prevodu. Jednou z troch
podmienok bol súhlas povereníctva financií.
Povereníctvo financií začalo predbežné
vyšetrovania a vyžiadalo si dňa 6. februára
1946 stanovisko revízneho odboru Národnej banky
československej, oblastného ústavu v Bratislave.
Revízny odbor oznámil dňa 15. februára
1946, že vzhľadom k dekrétu prezidenta republiky
zo dňa 24. októbra 1945, č. 102/1945 Sb.,
o znárodnení akciových bánk, pokladá
prevod za predčasný a navrhol, aby sa riešenie
odložilo do tej doby, až bude vydané vykonávacie
nariadenie k citovanému dekrétu a bude prevedená
reorganizácia znárodnených bánk a
peňažníctva vôbec, keďže ide
o vec zásadnú ktorá sa netýka len
Sedliackej banky. Napriek tomuto vyjadreniu uložilo povereníctvo
financií opäť dňa 19. apríla 1946
revíznemu odboru Národnej banky, aby vypracoval
posudok o hospodárskych dôsledkoch navrhnutého
prevodu pre znárodnenú Sedliacku banku s hľadiska
majetkového a výnosového, pretože medzitým
dňa 16. marca 1946 prišla tiež žiadosť
o povolenie prevodu so strany Sedliackej banky samotnej.
Posudok mal byť vypracovaný v dvoch alternatívach:
a) jestli by bolo financovanie prevedených podnikov ponechané
naďalej Sedliackej banke, alebo
b) jestli by prešlo i financovanie týchto podnikov
na Sväz roľníckych vzájomných pokladníc.
Však prv, než tento posudok bol revíznym odborom
predložený - a z nezistených dôvodov
nebol predložený dodnes - dohodol sa (s vedomím
povereníctva financií na porade, konanej dňa
17 júla 1946 na povereníctve financií za
účasti povereníkov Dr. Mateja Josku, Dr.
Martina Kvetku a Rudolfa Fraštackého) Sväz roľníckych
vzájomných pokladníc so Sedliackou bankou
na spoločnom postupe a na prevode nielen tých podnikov,
ktoré patrily Sväzu pred založením Sedliackej
banky, ale tiež niektorých iných podnikov,
ktoré získala Sedliacka banka neskoršie z iných
prameňov. Prevod sa mal uskutočniť so zpätnou
platnosťou k 1. aprílu 1946.
Spoločným podaním zo dňa 25 júla
1946 požiadala potom Sedliacka banka so Sväzom roľníckych
vzájomných pokladníc povereníctvo
financií o súhlas s odpredajom, resp. odkúpením
účastín na týchto dvoch skupinách
priemyslových podnikov:
1. | Nitranské mlyny a lúparne úč. spol., Nitra | 25,357.842.85 | |
2. | Povážsky cukrovar úč. spol., Trenčianska Teplá | 3,283.877.20 | |
3. | Slovenský roľnícky cukrovar úč. spol., Farkašín | 8,750.000.- | |
4. | Záhorský cukrovar a liehovar úč. spol. Uhorská Ves | 3,305000.- | |
5. | Spojená exportná sladovňa a pivovar úč. spol. Nitra | 1,218.310.05 | |
6. | Paperod, družstvo s r. o., Bratislava | 131.500.- | |
7. | Povážska továreň na rastlinné tuky úč. spol., Nové Mesto n/V. | 2,875.000.- | |
8. | Slovenský zemedelský priemysel v Bratislave | 100.000.- | |
9. | Nitranska stavebná spoločnosť s r. o., Nitra | 345000.- | |
I. | Malužinská továreň na obrazové rámy a lišty úč. spol., Malužiná | 6.000.- | |
II. | Slovenské drevo úč. spol., Bratislava | 282.700.- | |
III. | Wigand C. F., graf. umelecká tlačiareň ú. s., Bratislava 597 | 136.786.80 | |
IV. | Ferrenit úč. spol., Nitra | 1,800.000.- | |
V. | Slovenské čedičové kameňolomy úč. spol., Krupina | 1,030.593.75 | |
VI. | Spojené kameňolomy úč. spol., Bratislava | 931.200.- | |
49,553.810.65 |
Podľa spoločného podania oboch strán
a podľa návrhu povereníctva financií
ide v prvej skupine pod č. 1. - 9. o podniky, ktoré
Sväz postúpil za bilančnú hodnotu k
31. III. 1942 Sedliackej banke, až na Nitriansku stavebnú
spoločnosť s r. o., ktorá bola založená
v r. 1943. V druhej skupine pod č. I. - VI. sú obsiahnuté
podniky, ktoré Sedliacka banka nadobudla sama od svojho
založenia až do 1. apríla 1946. Čo sa
týka predajnej, resp. kúpnej ceny, ide u podnikov
pod č. 1. - 9. v podstate o čiastky, za ktoré
boly svojho času podniky do banky vnesené, u podnikov
pod č. I. - VI. o bilančné hodnoty k 1. aprílu
1946 s výhradou, že do 30. VI. 1947 bude sostavený
majetkový status, podľa ktorého alebo Sväz
doplatí banke rozdiel, ak bude zistená obecná
hodnota vyššia ako bilancovaná, alebo Sedliacka
banka uhradí Sväzu stratu, ak bude zistená
cena nižšia, ako bilancovaná, avšak len
v tom prípade, ak bude strata vyššia ako 3,000.000
Kčs. Strata (t. j. rozdiel medzi zistenou obecnou cenou
a cenou bilancovanou) do 3,000000 Kčs u tejto druhej skupiny
podnikov je povinný niesť Sväz.
Povereníctvo financií uznalo tento predaj pre znárodnenú
Sedliacku banku výhodným a navrhlo dňa 18.
septembra 1946 Sboru povereníkov, aby prevod schválil.
Na žiadosť Sboru povereníkov doplnilo potom svoj
návrh dňa 7. novembra 1946 ďalšími
údajmi, ktorými bližšie odôvodňovalo
správnosť tejto transakcie.
Sbor povereníkov sa na zasadnutí dňa 8 novembra
1946 usniesol, že síce súhlasí s prevodom
niektorých podnikov z koncernu Sedliackej banky do Sväzu
roľníckych vzájomných pokladníc,
avšak s podmienkou, že sa potravinárske podniky,
pokiaľ nebudú znárodnené, dostanú
cestou združstevnenia do rúk roľníckych
a že bude zriadená osobitná komisia, ktorá
preskúma, či sú splnené všetky
podmienky dekrétu č. 102/1945 Sb. o znárodnení
bánk, najmä pokiaľ sa týka určenia
obecnej ceny na voľnom trhu a prevodu bez strát pre
banku. Usnesenie bolo intimované dňa 9. novembra
1946.
Medzitým už od apríla 1946 prebiehala v slovenskej
tlači novinárska kampaň o pomeroch v Sedliackej
banke a ich koncernových podnikoch a dotýkala sa
jednak personálnych pomerov v banke, jednak postupu povereníctva
financií pri prevádzaní zákonných
opatrení v organizácii peňažníctva.
Vytýkalo sa, že do banky nebola dosiaľ dosadená
žiadna národná správa podľa usnesenia
SNR zo dňa 24. augusta 1945, ani že nie je vykonávaný
dekrét č. 102/1945 Sb., ba naopak, že sa chystá
predaj koncernových podnikov banky, ktorý odporuje
ustanoveniu § 32 tohoto dekrétu. Uvádzaly sa
nesprávnosti, zistené v jednom z týchto koncernových
podnikov, konkrétne vo firme "Slovenské drevo"
a konečne sa komentovalo složenie novej národnej
správy banky v čele s Ing. Jánom Havlíkom,
doterajším riaditeľom priemyslového oddelenia
banky, ktorú medzitým povereníctvo financií
do banky dosadilo. Táto kampaň vyvrcholila, keď
povereníctvo financií podalo Sboru povereníkov
kladný návrh na prevod podnikov zo Sedliackej banky
do Sväzu RVP za podmienok sjednaných stranami.
Preto som si dal dňa 20. novembra 1946 - vtedy ešte
pred podaním interpelácie - predložiť
príslušné spisy a súčasne nariadil,
aby revízia, ktorú práve v dôsledku
novinárskej kampane prevádzal z príkazu povereníctva
už od augusta 1946 revízny odbor Národnej banky,
oblastného ústavu v Bratislave u firmy "Slovenské
drevo", bola rozšírená na všetky
podniky Sedliackej banky i na banku samotnú a aby vyšetrila
nielen neprístojnosti v hospodárení banky
a podnikov, ale aby tiež zistila porušovanie všetkých
zákonov, na ktorých má finančná
správa záujem (predpisy devizové, daňové,
dávkové, atď.).
Konštatujem, že až do tej doby som nebol v smysle
dohody predstaviteľov politických strán, sdružených
v Národnom fronte Čechov a Slovákov zo dňa
27. júna 1946 povereníctvom financií o veci
informovaný.
Priebeh revízie ukázal, že doterajší
postup (slovenskej finančnej správy) nie je dosť
účinný jednak pre nepatrný počet
revíznych orgánov, jednak pre právny výklad
príslušných zákonných noriem,
ktorými sa revízne práce zdržovaly,
ba skoro zastavily. Preto som prípisom zo dňa 19.
decembra 1946 znova nariadil, aby sa v revízii Sedliackej
banky pokračovalo a keď ani táto pripomienka
nemala podstatný výsledok a ďalšiu písomnú
výmenu názorov medzi ministerstvom financií
a povereníctvom som nepovažoval za účelnú,
vyslal som v polovici januára t. r. do Bratislavy svoje
splnomocnené úradné orgány, ktoré
som podľa čl. II, ods. 1, vety 2 dohody predstaviteľov
politických strán sdružených v Národnom
fronte Čechov a Slovákov zo dňa 27. júna
1946, poveril výkonom svojej právomoci v obore revízie
u Sedliackej banky v Bratislave, podnikov ňou spravovaných
a iných podnikov, u ktorých sa vyskytne podozrenie
protizákonných konaní. Ich úlohou
nebolo však vykonávanie revízií samotných,
čo bolo vyhradené orgánom slovenským,
ale len riadiť a usmerňovať revízne práce,
prípadne sjednať predpoklady pre rýchly a hladký
priebeh revízie.
Po ich príchode na Slovensko bol stav revizorov Národnej
banky, oblastného ústavu v Bratislave, rozšírený
o ďalších vhodných slovenských
úradníkov z radov kontrolného oddelenia Sedliackej
banky a koncom marca t. r. (po dohode všetkých príslušných
činiteľov) ešte o dvoch úradníkov
revíznej jednoty bánk v Prahe. Súčasne
boly organizované osobitné revízne komisie
z orgánov slovenskej finančnej správy pre
sústavnú revíziu menových priestupkov
v oblastiach všetkých okresných finančných
riaditeľstiev na Slovensku.
Revízie u koncernu Sedliackej banky boly zamerané
zatiaľ tak, aby bol najprv vyšetrený spôsob,
ktorým Sväz RVP nadobudnul priemyslové podniky,
ďalej zistená nadobúdacia hodnota týchto
podnikov, prevod do Sedliackej banky a zvýšenie hodnoty
podnikov investíciami, nech už ich prevádzal
Sväz alebo banka. Tieto zisťovania budú zakončené
vypracovaním majetkového statusu, na čo budú
nasledovať u niektorých podnikov, kde sa toho ukáže
potreba, podrobné revízie prevádzkové.
Až na koniec bude podrobne revidovaná banka sama.
Ide o rozsiahlu a komplikovanú prácu, ktorá
okrem mnohých iných predpokladov vyžaduje i
čas, pretože s uvedenými 15 podnikami súvisí
účasť na niektorých podnikoch ďalších,
ďalej podniky už znárodnené, ktoré
nie sú predmetom prevodu, vyšetrovanie u banky, Sväzu
RVP, u záujmových organizácií a pod.,
takže dovedna ide asi o 30 podnikov. Najmä pri zisťovaní
spôsobu nadobudnutia týchto podnikov musí
sa ísť až do doby predvojnovej, aby boly vyšetrené
všetky transakcie prostredníctvom rôznych osôb,
konzorcií a spoločností ad hoc utvorených,
prv než prešly podniky do Sväzu. Ťažkosti
pôsobí tiež okolnosť, že časť
jednaní bola vtedy vedená v cudzine a že chýba
písomný materiál.
Doposiaľ boly skončené predbežné
revízie a podané revízne správy o
týchto podnikoch:
Záhorský cukrovar a liehovar, úč.
spol. v Uhorskej Vsi,
Povážsky cukrovar, úč. spol., Trenčianska
Teplá,
Slovenský roľnícky cukrovar, úč.
spol., Farkašín,
Slovenské drevo, úč. spol., Bratislava,
Spojené kameňolomy, úč. spol., Bratislava,
Parný a liečebný kúpeľ "Grössling",
s. s r. o., Bratislava,
Jedla, úč. spol. pre potravinársky priemysel
v Bratislave,
C. F. Wigand, grafická a umelecká tlačiareň,
úč. spol. v Bratislave.
Zprávy o skončených predbežných
revíziach sa píšu o podnikoch:
Nitrianske mlyny a lúparne, úč. spol. Nitra,
Paperod, družstvo s r. o., Bratislava,
Slovenský zemedelský priemysel, úč.
spol., Bratislava.
Pracuje sa na revíziách u týchto podnikov:
Spojená exportná sladovňa, úč.
spol., Nitra,
Ferrenit, úč. spol., Nitra,
Slovenské čedičové kameňolomy,
úč. spol., Krupina.
Hoci revízny program nie je vyčerpaný ani
čo do počtu všetkých podnikov, ani čo
do úplného spracovania materie, dovoľujú
už doterajšie výsledky urobiť si obraz o
celkovom spôsobe týchto transakcií a umožňujú
mi podať aspoň túto predbežnú zprávu.
Sedliacka banka bola akciovou bankou a preto bola podľa dekrétu
č. 102/1945 Sb. znárodnená, pri čom
je podľa § 32 tohoto dekrétu povinná prenechať
účasti na nepeňažných podnikoch,
ktoré nepodliehajú znárodneniu poštátnením,
v primeranej lehote osobám fyzickým alebo právnickým
za náhradu odpovedajúcu ich obecnej cene na voľnom
trhu, ak tak môže učiniť bez straty.
Musí sa preto skúmať, či boly tieto
podmienky dodržané a či smluva medzi Sedliackou
bankou a Sväzom roľníckych vzájomných
pokladníc nie je v rozpore so zákonom.
1. Zo všetkých podaní Sväzu i Sedliackej
banky v tejto veci vyplýva jasne, že ide o kúpnu
smluvu. Už v predbežných podaniach Sväzu
z 1. októbra, 13. októbra, 23. októbra a
z 26. novembra 1945 uvádza sa ako predmet "zpäťkúpa
účastín priemyslových podnikov od
Sedliackej banky" a žiada sa o "súhlas ke
kúpe". V zápise o zasadaní dočasnej
správy Sedliackej banky zo dňa 22. júla 1946,
kde sa referovalo o porade na povereníctve financií
zo dňa 17. júla 1946, je dohoda formulovaná
takto: "Dňom 1. apríla 1946 odkúpi Sväz
RVP od Sedliackej banky jej účasť na týchto
podnikoch".
V spoločnom podaní z 25. júla 1946, ktoré
neskoršie bolo predmetom úradného pokračovania
povereníctva financií a Sboru povereníkov,
sa uvádza:
"K 1. aprílu 1946 Sedliacka banka odpredá a
Sväz RVP odkupuje účasti na 2 skupinách
priemyslových podnikov. Predovšetkým sub 1
- 9 odpredávajú sa, poťažne kupujú
podniky...".
"V druhej skupine sub I - VI odpredávajú sa
so strany Sedliackej banky, resp. Sväz RVP kupuje účasti...".
Táto formulácia sa opakuje niekoľkokrát
a podanie končí: "Sedliacka banka ... žiada
spoločne so Sväzom RVP o vydanie príkazu k
odpredaju, resp. ku kúpe účastín za
ceny špecifikované v tejto žiadosti."
Ostatne i povereníctvo samo v prípise Sboru povereníkov
zo dňa 18. októbra 1946 píše, že
"Sedliacka banka ako odpredávateľka a Sväz
RVP ako kupiteľ dohodly sa na tomto..." a v prípise
zo dňa 7. novembra 1946 uvádza sa, že spoločné
"podanie predstavuje smluvu medzi Sedliackou bankou a Sväzom
roľníckych vzájomných pokladníc".
Ak teda ide o normálny predaj a kúpu, potom má
byť tento prevod v smysle § 32 zák. č.
102/1945 Sb. uskutočnený za obecnú cenu na
voľnom trhu a nie za cenu bilančnú. Sväz
ovšem môže žiadať o kúpu za cenu
výhodnejšiu, ale bolo by prirodzenou povinnosťou
vedenia znárodnenej banky, aby tomuto požiadavku oponovalo.
Dočasná správa Sedliackej banky porušila
teda svoju povinnosť hájiť záujem znárodnenej
banky, keď pristúpila na odpredaj účastín
za cenu bilančnú, o ktorej jej bolo notoricky známe,
že je nižšia, ako cena obecná, nehľadiac
ani na ďalšie majetkové a výnosové
dôsledky pre prevádzku banky stratou tak podstatnej
časti jej hospodárskej základne, ako o tom
bude ešte ďalej zmienka. Pokiaľ na tom nesú
osobnú vinu vtedajší funkcionári, bude
treba ešte vyšetriť; zatiaľ možno len
konštatovať, že dočasná správa
mala proti prevodu námietku a že na schôdzu
dňa 17. júla 1946, na ktorej sa dohoda uskutočnila,
neboli obidvaja dočasní správcovia vôbec
pozvaní. Spoločné podanie z 25. júla
však s určitými výhradami podpísali.
Tiež postup povereníctva financií nezodpovedá
ustanoveniam dekrétu č. 102/1945 Sb. Povereníctvo
financií cituje síce vo svojom podaní Sboru
povereníkov zo dňa 18. septembra 1946 ustanovenie
§ 32 citovaného dekrétu, ale hneď v ďalšom
odseku uvádza, že sa interesované strany dohodly
bez ohľadu na túto skutočnosť (t. j. na
ustanovenie o cene obecnej), na prevode podľa sjednaných
výhodnejších podmienok. Povereníctvo
uvádza, že sa tak stalo so zreteľom na ustanovenie
§ 1, ods. 3, písm. a) dekrétu prezidenta republiky
zo dňa 24. októbra 1945, č. 101 Sb., o znárodnení
niektorých podnikov priemyslu potravinárskeho, z
ktorého vraj nesporne vyplýva reštitučný
nárok Sväzu roľníckych vzájomných
pokladníc na predmetné podnikové účasti.
Avšak strany svoje podania neopierajú o toto ustanovenie,
ktoré ostatne žiadny reštitučný
nárok priamo nezakladá, ale len vyníma zárobkové
a hospodárske spoločenstvá, na Slovensku
družstvá a podniky, ktoré im prináležaly
po 29. septembri 1938, zo znárodnenia. Strany, t. j. Sedliacka
banka a Sväz RVP sa vo svojom podaní nikde nedovolávajú
ani reštitučných nárokov podľa
zák. z 16. mája 1946, č. 128 Sb., ale žiadajú
o schválenie kúpnej smluvy. Túto smluvu treba
teda v danom prípade posudzovať len podľa zák.
č. 102/1945 Sb. A ten pozná len cenu obecnú
na voľnom trhu, na ktorú tiež správne
poukazuje rozhodnutie Sboru povereníkov. Na dotaz Sboru
povereníkov, akým spôsobom sa zisťovala
obecná cena na voľnom trhu, oznámilo povereníctvo
financií v svojom vyjadrení zo dňa 7. novembra
1946, že u podnikov I. skupiny bola východiskom cena,
za ktorú boly podniky prevedené do Sedliackej banky,
ku ktorej cene sa kalkulovaly výnosy a investície,
a naproti tomu sa vzaly do úvahy majetkové dávky
a reštitučné nároky pôvodných
majiteľov, ktoré Sväz vzal na seba. Výsledkom
tejto kalkulácie - nikde podrobne nevyčíslenej
- ovšem je, že za predajnú cenu bola povereníctvom
uznaná hodnota bilančná. O podnikoch skupiny
II. sa tvrdí, že majú obecnú hodnotu
nižšiu, ako sa zaviazal zaplatiť Sväz RVP,
hoci ani tu nie je žiadon rozbor pripojený.
Zostáva ešte dotknúť sa druhej podmienky
§ 32 dekrétu, či znárodnená banka
môže uskutočniť prevod bez straty. Už
z toho, že Sväz RVP chcel ponechať výnosy
z úverov prevedených podnikov Sedliackej banke do
30. júna 1947 celkom a zo 45% ešte jeden ďalší
rok, vyplýva, že Sedliacka banka tieto podniky s hľadiska
rentability potrebuje. Podrobný rozbor dôsledkov
prevodu pre Sedliacku banku po stránke majetkovej a výnosovej
nebol prevedený. Ako už bolo spomenuté, bol
síce vyžiadaný odborný posudok od revízneho
odboru Národnej banky, ale posudok nebol predložený
a prevod bol schválený bez neho.
Konečne nemožno opominúť jednu okolnosť:
Sväz RVP mal k 29 septembru 1938 vo vlastníctve iba
väčšinu účastín jediného
podniku, totiž Nitrianskych mlynov. Všetky ostatné
podniky, ktoré sú teraz predmetom navrhovaného
prevodu, boly získané až v rokoch 1939 - 1944,
teda v dobe Tisovho režimu, nech už Sväzom RVP
pod vedením poslancov HSĽS Štefana Danihela,
Teodora Turčeka atď., alebo neskoršie Sedliackou
bankou za predsedníctva Fraňa Tisu. Nejde teda o
zpätnú kúpu podnikov, ktoré Sväz
RVP nadobudnul sám za normálnych pomerov, ale do
Sväzu RVP má byť zo znárodnenej banky
prevedený za výhodných podmienok celý
koncern, vybudovaný zrejme totalitným režimom,
ktorý si zo Sväzu RVP a Sedliackej banky vytvoril
loyálne orgány pre svoje hospodárskopolitické
ciele. Svedčí o tom menovite prípad cukrovarov
v Trenč. Teplej a Uhorskej Vsi, kúpených
vlastne pre HSĽS, pre ktoré bol Sväz RVP len
prechodnou etapou, než bola založená Sedliacka
banka. V totalitnom režime by sotva mohol vzniknúť
tak mohutný koncern bez spolupráce s držiteľmi
moci.