I. Nutnost školského zákona.
Nynější školské zákony v
Československé republice jsou velmi rozmanité,
různorodé, rozdílné původem,
nejednotné právním pojetím i duchem,
značně zastaralé a mezerovité. Netvoří
účelnou školskou soustavu ani jednotný
základ pro národní výchovu a lidové
vzdělání, nýbrž jsou málo
účelným, neurovnaným a nesourodým
seskupením zákonných předpisů
z různých dob a z několika zemí.
V českých zemích platí ještě
mnohé školské zákony nebo alespoň
jejich části z doby rakousko-uherské monarchie,
z nichž některé jsou skoro již stoleté,
na př. císařské rozhodnutí
z 16. září 1849, organisační
nástin gymnasií a reálek. Každá
z českých zemí, Čechy, Morava i Slezsko,
měla a do jisté míry ještě má
své zvláštní zemské zákony,
a to zejména o národním školství,
ale i o školách středních a do jisté
míry i o školách pro mládež vyžadující
zvláštní péče. Na Slovensku se
také udržely v platnosti některé zákony
neb jejich části z doby, kdy Slovensko bylo částí
býv. Uherska.
V prvním dvacetiletí republiky dály se sice
pokusy o sjednocení školního zákonodárství
na celém státním území, ale
těmto pokusům chyběl celkový plán
a soustava, a tak vznikly jen ojedinělé školské
zákony. K jednotnosti a k sjednocení školských
zákonů na celém území Československé
republiky nedošlo, jejich nesourodost, rozmanitost a nejednost
zůstala, což bylo také důsledkem tehdejšího
liberalistického nazírání na funkci
školství.
Změnami provedenými v organisaci slovenského
i českého školství v době, kdy
území naší republiky bylo obsazeno nepřítelem
a kdy Slovensko bylo odloučeno od českých
zemí, byl nejednotnost českého a slovenského
školství ještě prohloubena. Po osvobození
Slovenska a českých zemí byly sice tyto násilné
změny a úpravy odstraněny a zákonné
normy, které je způsobily, většinou
zrušeny, ale žádoucí jednotnosti v organisaci
školství v českých zemích a na
Slovensku dosud nebylo dosaženo, ačkoli jí
je v zájmu sjednocení výchovy a vzdělání
mládeže nutně třeba.
Na Slovensku bylo veškeré slovenské školství
nařízeními Slovenské národní
rady z 6. září 1944, čís. 5,
a z 16. května 1945, čís. 34, postátněno.
V českých zemích je školství
jen zčásti státní; státní
jsou školy vysoké, velkou většinou střední
a odborné, ale školy národní (mateřské,
obecné, měšťanské a pro mládež
vyžadující zvláštní péče)
dosud státní nejsou. V tom je mezi školstvím
slovenským a českým velký rozdíl,
který je třeba vyrovnati.
V nahodilém seskupení dosavadních školských
zákonů je veliká nerovnoměrnost a
mezerovitost. Pro některé stupně a druhy
škol, na př. pro národní školy,
platí mnoho zákonů se značnými
podrobnostmi, jiné stupně a druhy škol mají
jen ojedinělé zákony, na př. školy
obchodní nebo odborné pro ženská povolání,
některé školy nejsou vůbec opřeny
o zákon, nýbrž jen o sekundární
právní normy, na př. školy učňovské,
průmyslové. Mateřské školy v
českých zemích jsou opřeny jen o ustanovení
§ 10 zák. čís. 62/1869, po příp.
jeho novely čís. 53/1883, a jejich organisace spočívá
na nařízení býv. ministerstva kultu
a vyučování z r. 1872 (čís.
108 ř. z.). Na Slovensku byly školy pro děti
předškolního věku, opatrovny, upraveny
již zák. čl. XV/1891 se změnami v zák.
čl. XXXIX a XL/1913.
Důsledkem této právní nejednotnosti,
regionální rozmanitosti a časové rozdílnosti
školních zákonů je organisační
nejednotnost a organická nesouvislost jednotlivých
stupňů a druhů škol v školské
soustavě, která působí značné
obtíže při přestupu z jednoho druhu
nebo stupně škol do druhého. Vzdělávání
v některých druzích škol se končí
slepou uličkou, z níž není zpravidla
východiska k dalšímu školnímu vzdělání.
Československá republika nemá dosud vlastní
školské soustavy, která by vyhovovala novým
potřebám, zájmům lidu a státu,
nýbrž stále ještě zachovává
a po některých změnách a úpravách
udržuje školskou soustavu, převzatou z Rakouska-Uherska.
Ta byla vytvořena se zřetelem k zájmům
a potřebám monarchie a k výsadám privilegovaných
vrstev. Demokratická republika potřebuje školské
soustavy opravdu lidové, která by poskytovala všem
občanům stejnou příležitost ke
vzdělání a umožňovala jim podle
jejich schopností a výkonnosti dosáhnout
i nejvyššího jeho stupně. Je tedy nutno
dát jednotný právní základ
školství českému a slovenskému,
aby byla zajištěna základní jednota
ve výchově české i slovenské
mládeže, nahradit dosavadní zastaralý
školský systém, který nevyhovuje nynějším
poměrům vhodnější jednotnou školskou
soustavou, která by vyhovovala zájmům a potřebám
našeho lidu, českého a slovenského národa,
československého státu, požadavkům
nové doby a moderní pedagogiky.
Školským zákonem se má konečně
uskutečnit školská reforma, po níž
se u nás již dlouho marně volá. Obecně
se očekávalo, že reforma školství
bude u nás provedena hned po první světové
válce, když byla zřízena Československá
republika a když správa školství přešla
do našich rukou. Toto očekávání
se nesplnilo. V této době vzniklo mnoho návrhů
na školskou reformu, pilně se o ní psalo a
jednalo v četných poradách a anketách.
Reformní komise při ministerstvu školství
a osvěty měly vypracovat návrhy na celkovou
úpravu našeho školství. Předložily
návrhy jen na novou úpravu měšťanské
a střední školy a učitelského
vzdělání, ale ani tyto částečné
návrhy se nestaly předmětem parlamentního
jednání. Byly vydány pouze některé
menší zákony, které se týkaly
jen některých druhů škol. Je to na př.
zákon č. 293/1919, který zásadně
přenesl organisaci českých středních
škol na Slovensko. Zákonem č. 226/ 1922 (novelisovaným
zákonem č. 176/1937), byla sjednocena organisace
obecných a občanských škol v českých
zemích a na Slovensku, stanovena povinná osmiletá
školní povinnost i na Slovensku, zavedeny některé
nové učební předměty, náboženství
učiněno relativně povinným předmětem,
snížen počet žactva ve třídě,
zřízeny povinné pokračovací
kursy pro mládež od 14 do 16 let. Pozdějším
zákonem č. 233/1935 byly zřízeny újezdní
měšťanské školy s povinnou docházkou.
Zákony č. 75/1922 a 252/1923 byla stanovena organisace
odborných škol pro ženská povolání
a zákonem č. 73/1922 organisace obchodních
učilišť. Zákon č. 86/1929 stanovil
organisaci pomocných škol. Zákon č.
72/1936 stanovil meze zproštění povinnosti
chodit do veřejné školy obecné nebo
měšťanské. To je celkový přehled
školských zákonů, které byly
vydány za 20 let trvání naší
republiky pro opravu našeho školství. Vztahují
se jen na určité druhy našich škol, řeší
pouze jednotlivé školské otázky, nejsou
ve vzájemné souvislosti, nedotýkají
se vůbec školské soustavy a ponechávají
ji beze změny. K celkové úpravě veškeré
školské soustavy nedošlo, takže vcelku zůstala
v platnosti dřívější školská
soustava německo-rakouská.
Školským zákonem, jehož osnova se předkládá,
má se konečně provést celková
reforma veškerého našeho školství
(kromě škol vysokých, vojenských a bohosloveckých
učilišť), která je nutná a kterou
již není možno odkládat, nemá-li
se náš stát v kulturním i hospodářském
vývoji opozdit za jinými kulturními státy.
II. Hlavní zásady školského zákona.
Školský zákon se vztahuje mimo školy vysoké,
vojenské a bohoslovecká učiliště
na všechny stupně a druhy škol na celém
státním území, včleňuje
je do jednotné školské soustavy, stanoví
všem společný výchovný cíl
(§ 2) a každému z nich určuje vzdělávací
úkol. Výchova na všech stupních a druzích
škol musí být založena na týchž
ideových základech a musí směřovat
k jednotnému cíli. Vzdělávací
(učební) úkoly jednotlivých školských
stupňů a druhů se odlišují podle
duševní a tělesné vyspělosti
žactva a podle účelu a funkce každého
stupně a druhu v školské soustavě, ale
jsou tak upraveny, aby umožňovaly přechod mezi
stupni.
Nejpřednějším úkolem školského
zákona je právní i organisační
sjednocení veškerého školství v
českých zemích a na Slovensku a z něho
vyplývající ideová jednotnost školní
výchovy a školního vzdělání
na celém území státu. Jednotná
školská soustava umožní a usnadní
žactvu přechod ze škol českých
do škol slovenských a obráceně bez ztráty
času, sblíží oba národy a posílí
a upevní vnitřní jednotu státu. Obecně
se uznává, že je nejvýš třeba,
aby k tomuto sjednocení výchovy a vzdělání
české a slovenské mládeže došlo
v době, kdy se nově budují právní
základy jejich státní jednoty.
Hlavní zásadou školského zákona
je jednotnost školské soustavy podle ideje jednotné
školy, jež vyplývá z rovného práva
všech občanů na vzdělání.
Jednotná školská soustava poskytuje každému
občanu stejnou příležitost ke vzdělání
a možnost vzestupu až k nejvyšším jeho
stupňům. Dělí školy na stupně
podle duševního a tělesného vývoje
mládeže a uvádí je ve vzájemnou
souvislost, která z nich tvoří organickou
jednotu. Všechna mládež se vychovává
a vyučuje společně bez rozdílu původu,
společenského postavení, náboženského
vyznání ve školách těchto stupňů:
ve škole mateřské pro děti od 3 let
do počátku školní povinnosti, ve škole
I. stupně (národní) pro děti od 6
do 11 let, ve škole II. stupně (střední)
pro mládež od 11 do 15 let a ve škole III. stupně
(povinné odborné, odborné, vyšší
odborné a gymnasia) pro mládež starší.
Škola I. a II. stupně je pro všechnu mládež
povinná; z tohoto povinného školního
společenství se vyřaďují toliko
děti, vyžadující zvláštní
péče, pro které se zřizují
školy a ústavy zvláštní. Dříve
se mládež po dokončení 5. postupného
ročníku obecné školy rozdělovala
do tří skupin. Jedna její část
chodila dále do obecné školy (do jejího
vyššího stupně), druhá odešla
do školy měšťanské a poměrně
nejmenší skupina vstoupila do školy střední.
Dětem, které zůstaly v obecné škole,
bylo další vzdělání téměř
úplně uzavřeno; děti, které
odešly do měšťanské školy, měly
celkem malé možnosti pro další vzdělání;
jen děti v středních školách
měly volnou cestu k dalšímu vzestupu. Mnoho
talentů, které se pro nepříznivé
sociální poměry nedostaly do střední
školy, nemohlo se rozvinout ke škodě národa
a státu. Toto předčasné a nedemokratické
rozdělování dětí téhož
věku do několika škol různého
druhu osnova školského zákona nepřipouští.
Výchovu a vzdělání mládeže
v jednotné škole II. stupně, v kterou se přeměňuje
nynější měšťanská a
nižší střední škola, sjednocuje
a každému ponechává volnou cestu k dalšímu
vzdělání. Škola I. a II. stupně
dává tedy všem dětem bez rozdílu
jednotné základní vzdělání
podle demokratických zásad občanské
rovnosti.
O vstupu dítěte do střední školy
bylo třeba rozhodovat dosud již v 10. nebo 11. roce
věku, kdy jeho schopnosti nebyly ještě náležitě
vyvinuty a kdy je nebylo možno ještě spolehlivě
zjistit. Zřízením jednotné školy
II. stupně se toto rozhodování odkládá
do 5 let věku (po době puberty), kdy se schopnosti
projevují již zřetelněji a kdy je lze
spolehlivěji rozpoznati. Tím se zároveň
zmenší náklad na vzdělání
dětí, které by jinak rodiče museli
již v 11 letech poslat z domu na studie.
Vyučování ve škole II. stupně
bude sice jednotné, ale v rámci společného
vyučování při přiměřeném
počtu žactva a při současně poskytnutém
vysokoškolském vzdělání učitelském
se uskuteční vnitřní diferenciace,
při níž se přihlédne k individuálním
odlišnostem (schopnostem, nadání) žáků.
Školní povinnost se prodlužuje o rok, tedy do
patnácti let, kdy se schopnosti projevují výrazněji
a kdy je již možno bezpečněji zjistit
směr a stupeň nadání a účelněji
rozhodnout o volbě povolání. Školní
povinnost se prodlužuje i v jiných státech,
na př. v SSSR a v Anglii, kde byla prodloužena do
šestnácti let. Čtrnáctileté děti
nejsou ještě tělesně způsobilé
k trvalé práci a vývoj jejich tělesného
organismu by byl ohrožen, kdyby k ní přesto
byly nuceny.
Školy III. stupně jsou jednak povinné pro všechnu
mládež, která se po patnáctém
roce již nevzdělává v žádné
jiné škole, a jednak výběrové.
Výběrové školy přijímají
jen žactvo, které má potřebné
schopnosti k dalšímu vzdělání.
Ačkoliv mají různé úkoly podle
rozdílného zaměření a účelu,
sjednocují se vnitřně tím, že
základ obecného vzdělání, jež
poskytují, se v podstatě shoduje. Soustavou kursů,
oddělení, večerních škol umožňují
všem schopným a snaživým pracujícím
jedincům dosáhnouti takového vzdělání,
jakého jsou schopni. Místo dřívější
zkoušky dospělosti zavádí se na vyšších
odborných školách a gymnasiích zkouška
závěrečná.
Sjednocení veškerého školství v
jednotnou, účelnou a urovnanou školskou soustavu
má velký význam jak se stanoviska státního,
tak s hlediska národního a hospodářského,
neboť zavádí do školního vzdělání
a výchovy určitý řád a jednotu,
vytváří žádoucí ideovou
jednotnost výchovy dorůstající mládeže,
upevňuje národní a státní společenství
a dává mu jednotný ideový základ.
Zároveň poskytuje každému občanu
možnost nabýt takového vzdělání,
jakého je schopen, otvírá cestu talentům
z širokých lidových vrstev k nejvyšším
stupňům vzdělání a umožňuje
jim zaujmout v kulturním, společenském a
hospodářském životě národa
a státu místo, jaké jim přísluší
podle jejich schopností a vzdělání.
Tato lidovost navržené školské soustavy
má pro kulturní a společenský vzestup
národa a pro hospodářský vývoj
státu velikou důležitost.
Sjednocující tendence ve školství a
vzdělávání projevují se ve
většině kulturních států.
V Sovětském svazu je jednotná školská
soustava provedena důsledně. Spojené státy
severoamerické mají rovněž jednotnou
školskou soustavu. Inteligence, která se vzdělávala
v jednotné škole těchto států,
se v druhé světové válce skvěle
osvědčila. K jednotné škole dospěly
severské státy, zavedlo ji Bulharsko, Polsko, Jugoslavie
a Maďarsko, směřuje k ní Francie. Po
první světové válce ji uskutečňovalo
Rakousko. Požadavek jednotné školy je výrazem
snah o demokratisaci a znárodnění vzdělání
a je přirozeným důsledkem lidové demokracie.
Navržená školská soustava v školském
zákoně vyplývá z naší
národní tradice (již Komenský vypracoval
návrh jednotné školské soustavy), vyhovuje
našim demokratickým zásadám, národním
zájmům a státním potřebám.
Má-li být školství skutečně
jednotné, a to nejen v organisaci vnější,
nýbrž i vnitřně, ideově, musí
být státní. Nestátní školy
podléhají různým vlivům osobním,
třídním, společenským, náboženským
i stavovským, oddělují nedemokraticky část
žactva od ostatní mládeže, dělí
ji na skupiny podle třídních rozdílů,
společenských a náboženských
názorů a zájmů a porušují
tak potřebnou jednotnost výchovy podle partikulárních
zájmů jednotlivých oblastí.
Státní správě sice přísluší
podle dosavadních zákonných předpisů
nejvyšší správa (řízení)
veškerého vychovávání a vyučování
a dozor k němu, právo vydávání
učebních osnov a schvalování učebnic
a učebních pomůcek, ale v nestátních
(soukromých) školách tento vliv nestačí,
neboť učitelstvo těchto škol je služebně
závislé na soukromých vydržovatelích
škol a podléhá jejich vlivu. Státní
dozorčí orgány nemohou denně dohlížeti
na výchovnou a vyučovací praxi v nestátních
školách a přitom zjišťovat, zdali
je v stálém souhlase se zájmy státu
a národa. Neblahé zkušenosti z nestátních
škol na Slovensku na př. ukázaly, že tomu
tak vždy není. Proto Slovenská národní
rada nařízením ze dne 6. září
1944, čís. 5, a ze dne 16. května 1945, čís.
34, zestátnila veškeré školství
na Slovensku. Stát musí míti zájem
na tom, jak se ve školách vzdělávají
a vychovávají státní občané,
neboť budoucnost státu závisí na výchově
a vzdělání jeho občanů. Tomuto
nejvyššímu státnímu zájmu
se musí podřídit všechny ostatní
dílčí zájmy, a proto se zákonem
mají postátnit i všechny školy v českých
zemích. Také celkový školský
plán, jehož zákonným podkladem má
být osnova zákona, nutně vyžaduje, aby
školy zřizoval jen jeden činitel.
Školy jako státní instituce mají zásadně
poskytovati vzdělání všem občanům
bez rozdílu bezplatně. To platí bezvýhradně
u škol povinných. Osnova připouští
v § 77 pouze na výběrových školách
III. stupně vybírání příspěvků
na zvelebování tohoto školství.
Důležitým předpokladem jednotné
školské soustavy, kterou má školský
zákon uskutečniti, je sjednocení školského
vzdělání. Vzdělání učitelstva
všech stupňů a druhů škol bylo
již sjednoceno dekretem presidenta republiky ze dne 27. října
1945, č. 132 Sb., a zákonem ze dne 9. dubna 1946,
č. 100 Sb., kterým se zřizují pedagogické
fakulty. Je tedy již postaráno o to, aby se učitelstvu
všech stupňů a druhů škol dostalo
základního jednotného pedagogického
vzdělání na pedagogických fakultách
a aby tak byl dán jednotný základ pro výchovu
mládeže na všech školách. Tím
je také dán předpoklad pro nové zhodnocení
učitelské práce po stránce sociální
a hospodářské.
Školský zákon má školy na celém
státním území nejen sjednotit v jednotnou,
účelnou a urovnanou soustavu, ale má je zároveň
zdokonalit, aby se povzneslo vzdělání všech
občanů a aby se tak připravil základ
ke zvýšení hospodářského
blahobytu a k dalšímu kulturnímu rozvoji. Lidově
demokratické státní zřízení
nutně vyžaduje vyšší úrovně
vzdělání všech občanů.
Školským zákonem má nastati nové
období československého školství.
Jeho důsledky se projeví ve zvýšeném-a
zdokonaleném vzdělání lidu, v sjednocení
výchovy veškeré mládeže, ve vnitřním
upevnění státu a ve zvýšení
jeho kulturního a hospodářského významu.
III. Vysvětlivky k jednotlivým částem,
dílům a paragrafům.
Upravuje jedno.tnou soustavu škol, kterých se zákon
týká. Školy, na které se zákon
nevztahuje, jsou uvedeny v § 92.
Společný výchovný úkol všech
stupňů a druhů škol doplňují
vzdělávací úkoly jednotlivých
stupňů a druhů škol v dalších
oddílech zákona.
Výjimky jsou nutné především
u škol s polským vyučovacím jazykem
na Těšínsku a u škol s ukrajinským
vyučovacím jazykem na východním Slovensku.
Toto ustanovení ruší všechny dosavadní
předpisy o zřizování soukromých
škol a případné výjimky vyhrazuje
budoucímu zákonu.
Podle § 77, odst. 2 je možno pouze od žáků
výběrových škol třetího
stupně vybírati příspěvky.
Jde o část plánované zdravotní
péče a péče sociální,
která se opírá o platné předpisy
(viz na př. zákon o poradenské zdravotní
péči, o očkování, o péči
o mládež a pod.).
Dosavadní vývoj mateřských škol
u nás byl velmi pomalý pro nedostatek a nejednotnost
právních norem o jejich zřizování
a vydržování a o docházce do nich (v
českých zemích nařízení
bývalého ministerstva kultu a vyučování
z 22. června 1872, č. 4711, č. 108 ř.
z., na Slovensku zák. č. XV/1891 se změnami
podle zák. čl. č. XXXIX a XL/1913). V osnově
zákona se upouští od dosavadního rozeznávání
mateřských škol a opatroven (asylů)
a organisuje se jednotný typ výchovných a
zdravotně sociálních zařízení
pro mládež od 3 do 6 let.
Viz též poznámku k § 2.
Obvod mateřské školy bude zpravidla menší
než obvod obecné školy, poněvadž
malé děti nemohou z větší vzdálenosti
do ní docházeti. Pokud se budou mateřské
školy zřizovat i v závodech, stane se tak po
slyšení ÚRO.
Povaha individuální výchovné práce
v mateřské škole vyžaduje menšího
počtu dětí ve třídě
než ve školách, kde výchovná práce
je již rázu kolektivnějšího.
Namnoze bylo projevováno přání, aby
i docházka do mateřské školy byla povinná,
od pátého roku věku počínajíc.
Zákon vyhovuje tomuto přání potud,
že okresní školní úřad může
(podle místních poměrů) rodičům
(zákonným zástupcům) uložiti
povinnost, aby přihlásili děti k docházce
do školy, je-li to žádoucí z důvodů
výchovných nebo sociálních. Síť
mateřských škol bude - jak ani jinak není
možno - budována jen postupně. Lze předpokládati,
že podle toho, jak toto budování bude pokračovati,
bude i uvedeného zmocnění stále hojnější.
měrou užíváno. Bude úkolem vládního
nařízení podle § 12, aby toto opatření
nevedlo k nežádoucímu třídění
dětí.
Tam, kde je v mateřské škole více dětí,
jejichž oba rodiče jsou zaměstnáni mimo
domov, je třeba doplniti celodenní výchovnou
péči stravováním dětí.
Hromadné stravování dětí v
mateřských školách není však
jen opatřením sociálním; má
důležité momenty výchovné a zdravotní.
Náklad hradí rodiče nebo závody zaměstnanců,
jejichž děti jsou účastny stravování,
někde i za přispění jiných
činitelů. Pokud bude třeba, aby i stát
přispěl na stravování dětí,
bude při sdělávání směrnic
kromě ministerstev sociální péče,
zdravotnictví a výživy účastno
i ministerstvo financí. O stravování dětí
v mateřských školách zřízených
v závodech vydají se směrnice též
v dohodě s ÚRO.
Povinnost choditi do školy, dosud osmiletá, se rozšiřuje
na devět let. Začátek školní
docházky do národní školy zůstává
jako dosud. Rodiče jsou povinni přihlásiti
do školy dítě, které do 1. září,
t. j. do začátku školního roku dovršilo
6. rok věku. Děti narozené v době
od 1. září do 31. prosince mohou se přijmouti
do školy, není-li pochybnosti o jejich tělesné
a duševní vyspělosti.
Na rozdíl od dosud platných zákonných
předpisů má se vztahovat školní
povinnost i na děti se sníženou tělesnou
a duševní schopností, které se nemohou
vzdělávati s ostatními dětmi, pokud
jsou ovšem schopny vzdělávání.
Pro takové děti mají se zřizovati
zvláštní školy, o nichž jedná
pátá část osnovy. Povinnost školní
docházky se nevztahuje jen na děti, které
nelze vzdělávati.
Jde o podpůrné zařízení, které
je určeno pro žáky, kteří se
dočasně opozdili; neplatí však pro žáky,
na které se vztahuje část pátá
zákona.
Trestní sankce viz v § 80.
Je třeba zabrániti tomu, aby rodiče, zejména
ve větších místech, dávali bez
vážné příčiny své
děti na školu v jiném školním obvodu.
Toto ustanovení směřuje k tomu, aby se pokud
lze (viz § 17, odst. 2) sloučily národní
školy jednotřídní nebo dvoutřídní,
jakož i střední školy bez pobočných
tříd a ve spojení s § 63 národní
a střední školy chlapecké a dívčí,
pokud nemají větší počet pobočných
tříd, ve školy větší (po
případě smíšené).
Jde o obdobu příslušných ustanovení
zákona č. 226/22 Sb.
Viz poznámku k § 2.
Podle dosavadních zákonných předpisů
měla se národní škola zříditi,
kde bylo v obvodu 4 km podle pětiletého průměru
více než 40 dětí povinných do
ní docházet. Stanoviti v zákoně podrobnější
podmínky pro zřizování národních
škol a jejich obvodů není účelné,
poněvadž se komunikační poměry
rychle mění a poněvadž se školy
a jejich obvody musí zřizovati tak, aby všechny
děti mohly do národní školy docházeti.
Aby se umožnil další vývoj ve vnitřní
organisaci škol, upouští osnova od taxativního
vyjmenování učebních předmětů
a obsah školy vyjadřuje výchovnými a
vzdělávacími obory. Tím bude možno
vládním nařízením upravovati
učební předměty tak, aby vyhovovaly
potřebám života a požadavkům pedagogickým.
Tyto obory mají na školách různých
stupňů různý konkrétní
obsah i rozsah. Tak oboru společenskému přísluší
kromě výchovy mravní a politické na
školách národních a středních
i výchova náboženská, na školách
středních a na gymnasiích dějepis,
část zeměpisu, národní hospodářství,
literatura atd. podle stupně školy a jejího
funkčního zaměření. Obory jazykové
zahrnují na škole národní čtení,
psaní a základní výcvik v mateřštině
a počáteční výcvik v jazyku
ruském, na škole střední jazyk vyučovací
a ruský, na gymnasiu k tomu latinu a další
jazyk živý. Počtům na školách
národních odpovídá na školách
středních a na gymnasiích matematika (s geometrií).
Věcné nauky na školách národních
jsou učení o vlasti a přírodě.
Vědy přírodní, obory technické,
zdravotní a tělovýchovné jsou na všech
školách důležitou složkou vyučování,
obory estetické se uplatňují nejen ve výtvarné
a hudební výchově, nýbrž i v
krásné literatuře, v dějepise i v
tělesné výchově.
Viz poznámku k § 2.
Podle zemských zákonů měla se zříditi
v každém okrese aspoň jedna měšťanská
škola a podle zákona č. 189/1919 Sb. měla
se zříditi v každé obci, kde je aspoň
400 dětí povinných školní docházkou.
Další rozšíření měšťanských
škol umožňoval zákon č. 233/1935
Sb. o újezdních měšťanských
školách, jehož cílem bylo, aby se všem
dětem dostalo příležitosti vzdělá
vat se na této škole. Tohoto cíle se v českých
zemích téměř již dosáhlo.
Stanoviti zákonně podrobněji podmínky
pro zřizování škol středních
a jejich obvodů nebylo by účelné,
poněvadž se komunikační poměry
rychle mění a poněvadž se síť
těchto škol může budovati jen postupně.
Podle dosavadních předpisů činil nejvyšší
počet žáků ve třídě
měšťanských škol 60, ale definitivní
třídu nebylo možno zrušiti, měla-li
alespoň 45 žáků.
Viz poznámku k § 26.
Na střední škole se učební látka
opírá už o systematicky utříděné
poznatky, takže k vzdělávacím oborům
se připojují i nauky.
Ruskému jazyku se bude vyučovat ve všech třídách
střední školy; vyučování
dalšímu živému jazyku umožňuje
ustanovení § 70, odst. 2.
Žáci se seznámí s pracovním prostředím
tělesně pracujících. Tím se
vytvoří nejlepší podklad pro vznik budoucího
pouta důvěry mezi pracujícími rukou
a duchem a potlačí případné
sklony k povýšenosti a kastovnictví. Dále
se tím žákům poslední třídy
usnadní rozhodování o budoucím povolání.