V § 3, odst. 1 přejímá návrh
bez větší věcné změny
ustanovení § 2, odst. 2 zák. č. 163/1946
Sb.
Naproti tomu zmocnění, dané místním
národním výborům v § 3, odst.
2, je nové. Vynucuje si je potřeba zásahů
v těch případech, kde toho vyžaduje
veřejný zájem a které nelze postihnouti
jednotlivými předpisy zákona. Jako příklad
uvádí návrh případ, kde dojde
k předražování podnájemného,
chtěje nepřímo brániti neblahému
zjevu, na nějž je ve veřejnosti tolik stížností;
stejný účel sleduje též ustanovení
§ 12, odst. 3 návrhu. Jinak půjde tu o užívání
bytů takovým způsobem, který zavdává
podnět k veřejnému pohoršení
nebo může míti vliv na zdraví obyvatelů
v domě a pod.
Ustanovení § 4, odst. 1 a 5 návrhu shodují
se v zásadě s § 3, odst. 1 a 3 zák.
č. 163/1946 Sb. V § 4, odst. 1 jsou však dvě
odchylky od platného stavu. Návrh především
nepřejímá ustanovení § 3, odst.
1, č. 3, které pozbylo svého významu
projitím času a mimo to koliduje do jisté
míry s ustanovením § 3, odst. 2, č.
2 zákona. Vedle toho doplňuje návrh ustanovení
§ 3, odst. 1, č. 1 zákona zmocněním
místních národních výborů,
aby mohly posouditi, zda zaměstnání nebo
povolání, jež uchazeč vykonává
v obci a které má býti jednou z podmínek
jeho zařazení do seznamu, je skutečně
takového rázu, aby s hlediska veřejného
zájmu odůvodňovalo nutnost jeho pobytu v
obci.
Ustanovení § 4, odst. 2 shoduje se svým obsahem
s § 3, odst. 2 zákona. Zůstává
tedy nezměněna zásada, že při
přikazování za nájemníky bude
rozhodovati jednak naléhavost bytové potřeby,
jednak význam uchazečova povolání
s hlediska veřejného zájmu; zde bude nutno
oceniti význam armády, a tím i nutnost ubytování
vojenských gážistů. Jinak zde jde o
několik změn povahy více méně
formální. Především stanoví
se vzhledem ke všeobecné snaze po potírání
tuberkulosy jako sociálního zla, že uchazeči,
stižení tuberkulosou, nebo uchazeči, k jejichž
domácnosti náleží osoba stižená
touto chorobou, mají býti přikazováni
za nájemníky přednostně mimo pořadí.
Pokud jde o pořadí ostatních uchazečů,
nevyjadřuje platné ustanovení § 3, odst.
2, č. 5, které bylo pojati do zákona až
při ústavním projednávání,
že k rodinám s větším počtem
dětí nutno přihlížeti všeobecně.
Osnova se snaží tuto závadu odstraniti, navazujíc
zároveň na ustanovení § 26, odst. 1
zák. č. 41/1947 Sb. a zařazujíc sem
ve formě poněkud modifikované i jeho předpis
o přednostním pořadí mladých
manželů. Formálního rázu je shrnutí
všech přednostních skupin uchazečů
do jedné věty. Jejich očíslování,
které bylo provedeno teprve při ústavním
projednávání zákona, svádělo
totiž k mylnému výkladu, že skupiny představují
pořadí, které za žádnou cenu
nesmí býti porušeno.
Ustanovení § 4, odst. 3 návrhu je nové.
Vedla k němu skutečnost, že některé
místní národní výbory nepořídily
až dosud seznam uchazečů o byty, podle kterého
by bylo možno správně ohodnotiti naléhavost
bytové potřeby jednotlivých žadatelů
a po případě zjistiti jejich přednostní
pořadí, jež již přiznává
zákon. Jakýmsi doplňkem tohoto seznamu má
býti seznam osob, které byly přikázány
za nájemníky. Oba mají býti veřejně
přístupné; je to praktické provedení
zásady, že veřejnosti přísluší
právo kontroly činnosti místních národních
výborů.
Rovněž ustanovení § 4, odst. 4. návrhu
je nové. Podle § 3, odst. 1, č. 1 zákona
možno přikázati za nájemníky
toliko osoby, které vykonávají v obci své
povolání. Tím jsou při striktním
výkladu zákona vyloučeny z možnosti
dosíci bytu v určité obci osoby, zaměstnané
v některé obci okolní, třebas tyto
obce tvořily s územního nebo hospodářského
hlediska jeden celek. V původním vládním
návrhu (tisk č. 11 ÚNS) zákona bylo
na tyto obce pamatováno zvláštním ustanovením,
jež však ústavodárné Národní
shromáždění neschválilo. Mezera,
která tím vznikla., má býti nyní
odstraněna novým ustanovením.
V §§ 5 až 8 přejímá návrh
zásady obsažené v §§ 4 až 6
zák. č. 163/1946 Sb., rozčleniv je formálně
podle jejich důležitosti.
Více méně formální povahy je
doplněk § 5, odst. 1 zákona (§ 5, odst.
1 návrhu) záležející v tom, že
osobní úřad přeloženého
státního zaměstnance může označiti
místnímu národnímu výboru jiného
zaměstnance již při přeložení
dosavadního uživatele bytu, aniž by byl nucen
vyčkávati ohlášení bytu vlastníkem
domu, jako je tomu dosud podle platného znění.
Věcnou změnu přináší nové
ustanovení § 5, odst. 2 návrhu. Vynucuje si
je přímo kritická ubytovací situace
vojenských gážistů. Jeho účelem
je zajistiti pro vojenskou správu byty, v nichž v
den vyhlášení zákona bydlela vojenská
osoba a které se uvolní z jakéhokoli důvodu,
tedy i jiným způsobem než přeložením
jejich uživatelů do jiné obce.
Obdobně věcné změny doznalo ustanovení
§ 4, odst. 2 zákona (§ 7 návrhu), které
je v určitém rozporu se zásadou o úplné
rovnosti všech občanů, přiznávajíc
vlastníkům domů z titulu jejich vlastnického
práva výsadní postavení při
bytové distribuci. Osnova navrhuje proto omeziti tuto výhodu
toliko na osoby, jimž byly přiděleny do vlastnictví
zkonfiskované domy. Zde nepůjde o výsadu
určité kategorie lidí, nýbrž
o nezbytnost, odůvodněnou zájmem osidlovací
politiky státu. Po formální stránce
nahrazuje se zde citace konfiskačních předpisů,
a to dekr. č. 12/1945 Sb., nař. č. 104/1946
Sb. n. SNR. ve znění vyhl. č. 1/1948 Sb.
n. SNR a dekr. č. 108/1945 Sb., jednotným označením,
k němuž se připojují též
předpisy o pozemkových reformách, jimiž
jsou míněny jednak zák. č. 142/1947
Sb. ve znění zák. č. 44/1948 Sb.,
jednak zák. č. 46/1948 Sb. Jinak přejímá
tu návrh ze zákona zásadu, že vlastník
domu nemusí prokazovati, že jsou u něho splněny
podmínky § 4, odst. 1, č. 1, ani že byt
se nestane nadměrným; ostatní ustanovení
zákona budou se ovšem vztahovati i na tyto byty.
U §§ 9 a 10 návrhu, které jsou v podstatě
shodné s ustanoveními §§ 7 a 8 zák.
č. 163/1946 Sb., dlužno z větších
věcných změn upozorniti především
na přeměnu fakultativního oprávnění
místních národních výborů
podle § 8, odst. 1 zákona (§ 10, odst. 1 návrhu)
v obligatorní povinnost. Z dosavadního stavu vyvěraly
totiž četné stížnosti, že
některé místní národní
výbory opomíjejí možnost jim zde poskytnutou,
ač důslednou likvidací dvojích bytů
mohly by opatřiti poměrně značný
počet bytů pro nebydlící. Vedle toho
má býti doplněním uvozovací
věty k § 8, odst. 3 zákona (§ 10, odst.
3 návrhu) vyloučen pro příště
právní nárok uživatelů bytů
na ochranu podle tohoto ustanovení, jestliže byty
řádně neohlásili.
Ustanovení § 11, odst. 1 je doslovným opisem
§ 9 zák. č. 163/1946 Sb. K nim připojuje
návrh nové ustanovení § 11, odst. 2,
které má pro příště umožniti
hojnější využití tohoto předpisu
a vedle toho též ubytování státně
nespolehlivých osob, jejichž přesídlení
bude úředně nařízeno.
Ustanovení § 12 návrhu je nové. Podnájmy
bytů až dosud regulací postiženy nebyly.
Zkušenosti však ukázaly, že této
volnosti využívali četní nájemníci,
a to mnohdy dokonce v dohodě s vlastníky domů,
k obcházení zákona. To je hlavní důvod
tohoto doplňku. Ve spojitosti s tím bylo nutno doplniti
též ustanovení § 21 zákona (§
26 návrhu).
O důvodech ustanovení § 12, odst. 3 byla již
zmínka u § 3, odst. 2.
Ustanovení § 13, odst. 1 je doslovně převzato
z § 10 zák. č. 163/1946 Sb.
Ustanovením § 13, odst. 2 chce návrh vyjádřiti,
že ke směně bytů, na níž
se dohodli uživatelé bytů, není potřebí
souhlasu vlastníků domů, nýbrž.
že dnem, kdy místní národní výbor
dal svolení ke směně, ex lege dosavadní
právní poměry stran bytů zanikají
a zároveň se zakládají nové
s vyměněnými subjekty. Ustanovení
§ 13, odst. 3 návrhu spolu s ustanovením §
31 mají pak pro příště zabrániti
především využívání
směn za účelem obejití předpisů
zákona, zejména o ohlašovací povinnosti
vlastníků domů a o přikazovacím
právu místních národních výborů.
Ustanovení § 14 návrhu je pouhou obdobou §
11 zák. č. 163/1946 Sb., ovšem s vypuštěním
předpisů o vyhlášce místního
národního výboru; o důvodech, jež
k této změně vedly, byla již zmínka
u § 1.
V ustanovení § 15, odst. 1 návrhu je doslovně
převzata definice nadměrných bytů
z § 12, odst. 1 zák. č. 163/1946 Sb.
Naproti tomu v § 15, odst. 2 a 3 návrh mění
a doplňuje zásady, obsažené v §
12, odst. 2 a 3 zákona.
U § 15, odst. 2 návrhu vedla snaha po nepřímé
podpoře populace - stejně jako u § 4, odst.
2 - k doplňku v tom smyslu, že při zjišťování
nadměrnosti bytu přihlíží se
též k dětem, které se mají teprve
naroditi. Provedení zásady, obsažené
ve druhé větě § 12, odst. 2 zákona,
kterou návrh nepřevzal, bude uskutečněno
administrativně.
Navržené znění § 15, odst. 3 návrhu
přejímá v zásadě myšlenku,
vyjádřenou dosud v § 12, odst. 3 zákona.
Vypouští však ustanovení § 12, odst.
3, č. 3 o místnostech daných do podnájmu
(nájmu) nebo jinak v užívání,
ježto umožňovalo, že značná
část nadměrných bytů včasným
podnájmem (nájmem) nadpočetných místností,
často jen fingovaným, unikla ohlašovací
povinnosti a tím též evidenci.
V § 15, odst. 3 je vyjádřena všeobecná
zásada, od níž však budou se moci místní
národní výbory se souhlasem nadřízeného
národního výboru (pověřenectva
sociální péče) podle § 15, odst.
4 návrhu v určitých směrech odchýliti,
bude-li toho vyžadovati naléhavá bytová
potřeba v obci. Půjde tu především
o kuchyně, které bude možno prohlásiti
za obytné, vyhovují-li podmínkám obyvatelnosti,
zejména jsou-li přímo osvětlené,
a skýtá-li výměra jejich podlahové
plochy (ve městech na př. přes 20 m2)
i jejich stavební úprava možnost, aby se v
nich bydlelo. Obdobně bude možno počítati
jiné obytné místnosti za dvě, jsou-li
jejich rozměry takové, že daleko přesahují
obvyklou výměru obytných pokojů, tedy
zpravidla činí-li více než 30 m2.
U obou paragrafů jde o nová ustanovení. Vyplynula
ze stížností, že v nadměrných
bytech bydlí buď osoby žijící osaměle
(svobodné) nebo bezdětní manželé
a že odmítají jakékoli pokusy místních
národních výborů, aby dobrovolně
náhradou za přiměřené byty
uvolnily pro početné rodiny své byty nadměrné.
Až dosud mají místní národní
výbory možnost zakročiti v takových
případech podle § 18, odst. 3, č. 2
zákona, avšak jen tehdy, jde-li o nadměrný
byt, u něhož došlo ke změně v uživatelově
osobě po 20. květnu 1938; při tom vyskytují
se však ještě spory o výklad tohoto ustanovení.
A tak nejsou ojedinělé případy, že
několik osob žijících osaměle
(svobodných) má tří- nebo čtyřpokojový
byt, zatím co rodiny s dětmi nemohou nalézti
vůbec přístřeší. Návrh
zjednává tu nápravu, chtěje ustanovením
§ 16, odst. 1 poskytnouti místním národním
výborům možnost, aby použily nadměrných
bytů vůbec k ubytování početných
rodin. Za tím účelem má jim příslušeti
právo, aby prohlásily za zrušené smlouvy
o užívání takových bytů.
Použití tohoto práva má býti
obligatorním, je-li byt nadměrný o 2 nebo
více obytných místností; naproti tomu
fakultativním u bytů nadměrných toliko
o 1 obytnou místnost. V obou případech musí
místní národní výbor opatřiti
uživateli přiměřený byt náhradní.
Jeho pojem vymezuje návrh v § 17, odst. 1.
Náhradní byt nemusí však býti
podle § 17, odst. 2 návrhu vždy v téže
obci, jde-li o osobu, která v ní nevykonává
trvale své povolání, uznané místním
národním výborem za potřebné
a tvořící hlavní zdroj její
výživy, a na níž lze spravedlivě
žádati, aby se přestěhovala do jiného
místa. Rozhodovati má nejen povolání,
nýbrž i jiné skutečnosti, zejména
rodinné poměry uživatele nadměrného
bytu, jako na př. možnost odborného školení
jeho dětí, která není dána
v jiné obci, a pod., nebo jeho poměry zdravotní,
jako na př. nutnost odborného léčení,
které nelze prováděti jinde, a pod. V úvahu
jako náhradní byty přicházejí
v těchto případech byty ve zkonfiskovaných
domech, zejména pak rodinné domky v pohraničním
území. Opatřování takovýchto
bytů má býti upraveno administrativně
v dohodě s osidlovacím úřadem a Fondem
národní obnovy. Pokud jde o věc samu, zabývali
se touto otázkou theoretikové v bytové péči
již ode dávna. Svědčí o tom anonymní
spisek z roku 1802, jednající o problému
nedostatku bytů a stoupání nájemného
ve Vídni koncem 18. století; již tenkráte
autor navrhoval, aby osobám, které vzhledem ke zdroji
svého důchodu nejsou vázány přímo
na Vídeň, bylo dovoleno bydleti toliko v provinciálních
městech. Po převratu v roce 1918 řešili
jsme tuto otázku zákony o omezení stěhovacího
práva, které platily do konce roku 1922 a dovolovaly
témuž druhu osob nastěhovati se do míst,
postižených bytovou nouzí, jen s úředním
svolením. Navrhuje-li dnes osnova jíti v omezení
tohoto práva o něco dále, činí
tak nejen proto, že intensita nedostatku bytů v některých
obcích je větší, než byla tenkráte,
nýbrž i ze snahy podpořiti tímto způsobem
osídlení pohraničního území.
V § 17, odst. 3 pamatuje návrh též na
úhradu výdajů, jež vzniknou přestěhováním
osobám, jejichž smlouva o užívání
bytu bude prohlášena za zrušenou. V praxi naskytnou
se zajisté případy, že stěží
bude možno spravedlivě požadovati na postiženém,
aby tyto výdaje vzhledem ke svým majetkovým
nebo vůbec hospodářským poměrům
hradil ze svého. Takovým osobám má
poskytnouti obec úplnou nebo aspoň částečnou
náhradu. Bude zajisté věcí dohody,
zda tato náhrada bude dána v penězích
nebo provede-li přestěhování obec
sama vlastními dopravními prostředky.
V § 18 upravuje návrh postup místních
národních výborů v případech,
kde smlouvy o užívání nadměrných
bytů nebudou prohlášeny za zrušené.
V podstatě přejímá tu návrh
zásady § 13 zák. č. 163/1946 Sb.
Věcně jde tu o ustanovení §§ 15
a 16 zák. č. 163/1946 Sb., avšak formálně
poněkud odchylně přeskupené. Změnu
představuje vypuštění § 15, odst.
2 zákona.
Podle § 17, odst. 1 zák. č. 163/1946 Sb. mohou
místní národní výbory provésti
revisi toliko u těch bytů, u nichž došlo
po 20. květnu 1938 ke změně v uživatelově
osobě. Místní národní výbory
pociťují jako nedostatek zákona, že nemohou
revidovati i jiné byty, takže unikají jejich
kontrole skutečnosti, které by jim umožnily
včleniti četné byty do řádného
bytového trhu. Návrh chce vyhověti tomuto
požadavku novým ustanovením § 21, odst.
1, čině však zároveň z oprávnění
místních národních výborů
jejich povinnost. Z ustanovení § 17, odst. 2 zákona
nepřejímá návrh zmínku o úst.
zák. č. 293/1920 Sb. Činí tak z důvodu
zjednodušení textu zákona. Předpisy
druhé věty § 8 tohoto úst. zákona
budou i přes to závazné pro orgány
a zmocněnce místních národních
výborů a stačí proto poukázati
na tuto skutečnost pouhým administrativním
opatřením.
Změny provedené v § 18, odst. 1 a 2 zákona
(§ 22, odst. 1 a 2 návrhu) jsou jen pouhým
důsledkem nového znění § 17,
odst. 1 zákona (§ 21, odst. 1 návrhu). Z §
18, odst. 3 zákona vypouští se pak vzhledem
k § 16 návrhu ustanovení uvedené pod
č. 2. Ustanovení § 22, odst. 3 návrhu
tvoří nyní jakýsi protějšek
předpisu § 16, umožňujíc místním
národním výborům prohlásiti
za zrušené smlouvy o užívání
bytů, i když nejsou ve smyslu § 15 nadměrné,
jestliže jejich uživatel nevykonává v
obci své povolání, které uzná
místní národní výbor za potřebné
a jež tvoří hlavní zdroj jeho výživy.
Je proto samozřejmé, že i v těchto případech
má platiti ustanovení § 17, zejména
jeho ustanovení odstavce 2 o možnosti opatřiti
takovéto osobě náhradní byt i v jiné
obci.
Jde o nové ustanovení. Jeho motivem byly četné
případy, vyskytující se zejména
v menších městech, že místní
národní výbor má možnost přikázati
nájemníka do bytu, avšak nemůže
nalézti zájemce. Týká se to velkých
bytů, které svými rozměry a mnohdy
i vysokým nájemným naprosto nevyhovují
osobám, jež hledají ubytování.
Dosud není možno podle platného právního
stavu rozděliti takovéto byty na dvě nebo
více samostatných bytových jednotek, třebas
byly dány všechny technické podmínky
pro takovéto rozčlenění. Návrh
spatřuje odpomoc v tom, že by zákon zmocnil
místní národní výbory, aby
mohly v takových případech provésti
samy jménem obce jako stavebníka potřebné
technické změny, a to buď na její náklad
nebo na náklad příštích nájemníků,
pokud ovšem tito byli by k tomu ochotni. Náklad na
tyto adaptace umořoval by se postupně z rozdílu,
o který bylo by nájemné z nově vytvořených
bytů vyšší než nájemné
z původního bytu nerozděleného. Ani
zde nejde o myšlenku novou. Vyskytla se v našem bytovém
zákonodárství již několikráte.
Po prvé v zák. č. 592/1919 Sb., po něm
v zák. č. 304/1921 Sb., který ve znění
vyhl. č. 113/1946 Sb. platí až dosud, pak v
§§ 25 zákonů o ubytování
vojska ve znění zák. č. 118/1924 Sb.,
dále ve vl. nař. č. 103/1943 Sb. ve znění
vl. nař. č. 218/1943 Sb. a konečně
ve vl. nař. č.,220/1943 Sb. ve znění
vl. nař. č. 14/1944 Sb.
Ustanovení § 24, odst. 1 je doslovným přepisem
§ 19 zák. č. 163/1946 Sb. Ustanovení
§ 24, odst. 2 je nové. Vynucuje si je namnoze ochrana
veřejných zájmů, především
pak nutnost přechodného ubytování
rodin reemigrantů po dobu, dokud není možno
dirigovati je přímo do míst určených
za jejich trvalé bydliště. V těchto
případech bude se tudíž ustanovení
týkati jen několika málo míst, do
nichž jako výstupních stanic se soustřeďují
společné výpravy vracejících
se rodin.
Návrh připojuje k dosavadnímu § 20 zák.
č. 163/1946 Sb., jejž přejímá
bez věcných změn do § 25, odst. 2, nové
ustanovení § 25, odst. 1. To se týká
především velkých měst a vyplynulo
z požadavku, aby řízení bytového
trhu se dálo v celé obci vždy na podkladě
jednotného přehledu poptávky po bytech a
jejich nabídky a podle jednotných zásad.
V tom ohledu tvoří jakýsi doplněk
předpisu § 4, odst. 3 návrhu.
Jde o zásadu, obsaženou dosud v § 21 zák.
č. 163/1946 Sb. O jeho změně byla již
zmínka u § 12.
U ustanovení § 27, odst. 1 a 2, které přejímá
návrh z § 23 zák. č. 163/1946 Sb., jde
pouze o odchylky od původního textu odůvodněné
změnami jiných ustanovení zákona.
Jiné povahy je změna, jíž podmínky
vydání příkazu k vyklizení
jsou v jednom bodě formulovány tak, aby bylo možno
postihnouti nejen případy, kdy bytu užívá
osoba, která se ho zmocnila svémocně, bez
právního důvodu, nýbrž také
užívání bytu bez právního
titulu.
Nové ustanovení § 27, odst. 3 návrhu
řeší definitivně otázku, co se
má státi při vyklizení bytu, jež
provádí místní národní
výbor, s osobami, které užívají
částí bytů, zejména s podnájemníky.
Zůstanou v bytě, dokud jim místní
národní výbor neopatří náhradních
místností, a to po případě
i v jiné obci,.jestliže nevykonávají
v obci své povolání, uznané místním
národním výborem za potřebné
a tvořící hlavní zdroj jejich výživy.
Nový právní poměr mezi nimi a přikázaným
nájemníkem se tu nezakládá. Půjde
tu o obdobnou právní situaci, jaká vzniká
při odkladu exekuce nuceným vyklizením místností
a proto návrh používá i zde určité
analogie § 6 zák. č. 227/1946 Sb.
Ustanovení §§ 28 až 30 upravují řízení,
pokud je budou prováděti místní národní
výbory podle tohoto zákona.
Pro řízení, jež provádějí
ústřední národní výbory
statutárních měst (na Slovensku obcí
Bratislavy, Košic a Vysokých Tater), platí
vl. nař. č. 8/1928 Sb. V českých zemích
je vedle toho toto nařízení podle nař.
č. 150/1944 Sb. závazné též pro
místní národní výbory ostatních
obcí. Z důvodu rychlého rozhodování,
jakého vyžaduje regulace bytového trhu, navrhuje
osnova v § 28, aby místní (ústřední)
národní výbory, provádějíce
navrhovaný zákon, nebyly povinny postupovati podle
zmíněného vl. nař. č. 8//1928
Sb.
Stejné motivy, t. j. snaha po urychleném řízení,
vedly též k ustanovení § 29, odst. 2 návrhu,
zejména pokud se jím vytváří
předpoklad zamítavého rozhodnutí odvolacího
orgánu, jestliže nerozhodl o odvolání
do určité lhůty. Jinak přejímá
návrh ustanovení § 29, odst. 1 co do určení
lhůty pro předložení spisů nadřízenému
národnímu výboru z § 25, odst. 2 zák.
č. 163/1946 Sb.
Až dosud podle platného právního stavu
je možno odvolati se z rozhodnutí místního
národního výboru k okresnímu národnímu
výboru a z jeho rozhodnutí dále k zemskému
národnímu výboru. Toho zneužívaly
strany, snažíce se zbytečným protahováním
řízení oddáliti konečné
rozhodnutí. Ve snaze zabrániti potížím
z toho vznikajícím stanoví návrh v
§ 29, odst. 2, že rozhodnutí národních
výborů jako odvolacích orgánů
je konečné.
Rovněž ustanovení § 30 návrhu je
v podstatě převzato z § 24 zákona; změna
záleží pouze v tom, že soudní exekuce
se nahrazuje exekucí politickou.
Trestní ustanovení, zde obsažená, přejímá
osnova z. § 26 zák. č. 163/1946 Sb., zvyšujíc
vsak sazby trestů a upravujíc sazbu trestu na svobodě
pro případ, že oba tresty budou uloženy
najednou a že strana pro nedostatek prostředků
by nemohla zaplatiti peněžitou pokutu. Zároveň
doplňuje trestní sankce v souvislosti s ustanovením
§ 13, odst. 2 návrhu.
Ustanovení § 32, odst. 1, 2 a 4 je věcně
úplně shodné s § 27 zák. č.
163/1946 Sb. Mění se pouze ustanovení §
32, odst. 3. Změna souvisí se zjednodušením
textu zákona tak, že návrh místo o nájemníku
nebo jiném uživateli bytu nebo o nájemní
nebo jiné smlouvě o užívání
bytu mluví krátce jen o uživateli bytu a o
smlouvě o užívání bytů.
Zde pak se vysvětluje pojem těchto výrazů.
Počet objektů, vyňatých z působnosti
zákona, návrh podstatně zúžuje,
vypouštěje zejména výjimky uvedené
v § 29, č. 1, písm. b), f) a ch) zák.
č. 163/1946 Sb. Činí tak proto, že některé
z nich měly jen význam pro určité
obce, jiné pak svou povahou sváděly k mylnému
výkladu, po případě sváděly
k odcházení předpisů zákona.
Pokud by snad veřejný zájem vyžadoval,
aby některé tyto výjimky byly ve změněné
nebo omezené formě obnoveny, bude podle § 33,
odst. 2 návrhu míti možnost tak učiniti
zemský národní výbor, po případě
pověřenectvo sociální péče.
Co se týče výjimek obsažených
v § 33, odst. 1 návrhu, dlužno k odůvodnění
jejich změn uvésti toto:
Zmínka o mylném výkladu platila především
o domech fondů a ústavů, spravovaných
státem, o nichž mluví § 29, č.
1,. písm a) zákona, a proto je návrh nepřejímá.
Nezmiňuje se ani výslovně o domech železnic,
poněvadž státní dráhy jsou podnikem
spravovaným státem.
Ustanovení § 29, č. 1, písm c) zákona
svádělo k obcházení předpisů
tím, že byty získané v novostavbách
byly namnoze pronajímány osobám, které
nejsou v obci zaměstnány. Návrh proto výjimku
omezuje. V souvislosti s tím ruší v §
40, č. 1 použivatelnost vl. nař. č.
203/1944 Sb., které upravuje v českých zemích
pronájem bytů a jiných místností
v obnovených domech, jež byly válečnými
událostmi zničeny nebo těžce poškozeny.
Až dosud vztahuje se zákon podle § 29, č.
1, písm. h) toliko na byty vystavěné při
podniku pro jeho zaměstnance, t. j. takové, které
jsou zřízeny přímo u provozních
budov, tvoříce s nimi.s místního hlediska
jeden celek. Příliš úzký rozsah
této výjimky působí v praxi některým
podnikům potíže při opatřování
bytů pro zaměstnance. Osnova navrhuje proto její
rozšíření i na jiné byty podniku,
pokud podle svého určení mají sloužiti
ubytování zaměstnanců výrobních
závodů. Vynětí má býti
omezeno při tom jen na podniky, důležité
pro národní hospodářství, u
nichž jejich provoz vázne pro nedostatek pracovních
sil. Určiti takovéto podniky má pro každou
jednotlivou obec okresní národní výbor
v dohodě. s úřadem ochrany práce.
Z dosahu §§ 16 a 22, odst. 3 se vyjímají
v § 33, odst. 1, č. 4 byty v rodinných domcích,
užívané jejich vlastníky. Bylo by nespravedlivě
tvrdé, aby tito vlastníci (většinou
drobní pensisté) museli opustiti rodinný
domek, jejž si pořídili z drobných celoživotních
úspor jen za účelem opatření
vlastního bytu v době, kdy budou na odpočinku.
Nebylo by ani s hlediska národohospodářského
účelné, aby do bytu vlastníka rodinného
domku byly přikazovány cizí osoby, které
by neměly zájmu na jeho udržování.
Pokud by takový byt měl nadpočetné
místnosti, bude je vlastník domku povinen dáti
do nájmu podle ustanovení § 18. Tato výjimka
se ovšem nevztahuje na vlastníky rodinných
domků, kteří v nich nebydlí, ani na
druhý, po případě třetí
byt v rodinném domku. Pojem rodinného domku byl
totiž v příslušných normách
(prováděcích nařízeních
k zákonům o stavebním ruchu) shodně
vymezen tak, že rodinným domkem je dům o jednom
neb.o o dvou bytech, z nichž v jednom bydlí vlastník
domku. Výjimečně může rodinný
domek obsahovati i třetí byt, byl-li zřízen
v prostoře získané využitím přirozeného
svahu staveniště.
Provádění předpisů § 17,
odst. 3 a § 22, odst. 3 o náhradě stěhovacích
výdajů, jakož i § 23, odst. 1 o výdajích,
spojených s dělením bytů, bude znamenati
pro obce určité finanční zatížení.
Částečnou úhradu pro tento účel
naleznou obce v úsporách po zavedení národního
pojištění. Pokud by snad tyto prostředky
nestačily, mají míti podle § 34 návrhu
možnost zavésti novou dávku, vybíranou
sice podle stejného vyměřovacího základu
jako dávka z nájemného nebo z používaných
místností, avšak svým účelem
od ní úplně odlišnou. Proto nemá
se na ni vztahovati ani osvobození od dávky z nájemného
nebo z používaných místností,
přiznané novým stavbám zákony
o stavebním ruchu z let 1927 až 1936 a na Slovensku
vedle toho ještě zákonem číslo
75/1941 Sl. z., ve znění zák. č. 93/.1947
Sb. Určitá obdoba takové dávky byla
u nás připuštěna již zákonem
č. 82/1935 Sb. ve znění zák. č.
75/1938 Sb. na úhradu nákladů, vzniklých
prováděním zákona o obraně
a ochraně proti leteckým útokům.
Ustanovením § 35 chce návrh opatřiti
právní základnu rozhodnutím a opatřením,
která v době po 20. únoru 1948 bylo nutno
vydati nebo učiniti mimo rámec předpisů
zák. č. 163/1946 Sb. Místním národním
výborům se však zároveň dává
možnost, aby na návrh strany nebo z úřední
moci přezkoumaly tato rozhodnutí a opatření,
řídíce se při tom zásadami
tohoto zákona.
Ve velkých městech objevují se nám
velmi často dva protiklady. Na jedné straně
nedostatek místností pro ubytování
osob žijících osaměle, zejména
vysokoškolského studentstva, a na druhé straně
ubytovací podniky (hotely a ubytovací hostince),
které neslouží svému účelu,
nýbrž k nepřímé podpoře
tajné prostituce. Těmto zjevům nutno za každou
cenu zabrániti. Návrh proto zmocňuje v §
36, odst. 1 ministerstvo vnitřního obchodu, aby
na návrh ministerstva sociální péče
použilo vhodným způsobem místností
v takovýchto ubytovacích podnicích k trvalému
ubytování osob nebydlících. Také
zde pamatuje návrh v § 36, odst. 2 na sankcionování
takovýchto opatření, která byla provedna
před účinností zákona.
Zanikne-li právo na užívání bytů
a jiných místností, jsou jejich uživatelé
povinni je vykliditi. Nesplní-li tuto povinnost, lze provésti
vyklizení soudní exekucí. Tato exekuce, jde-li
o byty, a řízení bytového trhu spolu
úzce souvisí. O tom nemůže býti
pochybností. Díváme-li se na věc s
tohoto hlediska, pak nemůže být ani pochybností
o tom, že pro budoucnost je neudržitelné, aby
o povolení exekuce nuceným vyklizením bytu
rozhodovaly nadále soudy bez součinnosti s místními
národními výbory. Návrh činí
proto v § 37 pro příště tato povolení
závislými na prohlášení místního
národního výboru, že pro exekuta je
zajištěn náhradní byt.
Ustanovení § 38 je určitou obdobou § 30
zák. č. 163/1946 Sb. Rozdíl je pouze v tom,
ze počet obyvatelstva obce, na němž závisí
přímá platnost předpisů §§
1 až 34, se snižuje s 3000 na 2000.
Ustanovení §§ 39 až 42 nevyžadují
zvláštního odůvodnění.
Co se týče § 39 návrhu, dlužno
zde zdůrazniti, že prováděcí
předpisy (směrnice) budou vydány v dohodě
s příslušnými ministerstvy, zejména
též s ministerstvem spravedlnosti, pokud se jejich
ustanovení budou dotýkati oblasti občanského
práva.
Zmínka o tom, proč se ruší použivatelnost
vl. nař. č. 203/1944 Sb. byla již u §
33. Nedotčena zůstávají při
tom nadále ustanovení §§ 25. ubytovacích
zákonů ve znění zák. č.
118/1924 Sb.