Předseda (zvoní): Přistoupíme
k projednávání 1. odstavce pořadu,
kterým je:
1. Zpráva výborů soc.-politického,
branného a rozpočtového k usneseni senátu
Národního shromáždění
republiky Československé (tisk 216) o vládním
návrhu zákona (tisk sen. 16 a 34), kterým
se doplňuje § 81 zákona o vojenských
požitcích zaopatřovacích (tisk 312).
K projednávání tohoto odstavce pořadu
dostavili se do schůze za ministerstvo nár. obrany
generál dr Patočka, za ministerstvo financí
odb. přednosta dr Vlasák.
Zpravodajem výboru soc.-politického je pan posl.
Bergmann, výboru branného pan posl. Bradáč
a výboru rozpočtového pan posl. Pekárek.
Dávám slovo prvnímu zpravodaji panu posl.
Bergmannovi.
Zpravodaj posl. Bergmann: Slavná sněmovno!
Do našich zahraničních československých
legií přihlásili se také příslušníci
národnosti české a slovenské, kteří
buďto jako poddaní bývalé rakousko-uherské
říše byli usedlí na území
Spojených států amerických již
před vypuknutím světové války
nebo jako takoví se stali státními občany
americkými.
Těmto osobám a jich pozůstalým byly
přiznány zaopatřovací nároky
podle §u 81 zákona č. 76 z r. 1922 o vojenských
požitcích zaopatřovacích. Vláda
republiky Československé přihlížejíc
ke genesi zákonných předpisů ve věci
zaopatřovacích nároků příslušníků
československého zahraničního vojska,
jakož i k úmyslům zákonodárcovým
poskytnouti těm, kteří v boji za svobodu
vlasti stali se invalidy, skutečné zaopatření,
stanovila ve vládním nařízení
ze dne 6. října 1923, č. 186, kterým
se provádějí některá ustanovení
zákona o vojenských požitcích zaopatřovacích,
v 5. odstavci k §u 81, že ministr nár. obrany
v dohodě s ministrem financí stanoví, jakým
způsobem a v jaké relaci budou se vypláceti
zaopatřovací požitky s příslušnými
drahotními přídavky, mimořádnými
a nouzovými výpomocemi příslušníkům
československého zahraničního vojska
nebo pozůstalým po nich, kteří zůstali
na území Spojených států severoamerických.
Osoby, o něž tu jde, jsou rodinnými a jinými
poměry vázány k pobytu ve své druhé
vlasti, která jest jim vlastně domovem. Proto nelze
je nutiti k přestěhování na území
našeho státu. Je-li v intencích zákona
poskytnouti jim skutečné zaopatření,
jest jistě aktem spravedlnosti stanoviti toto zaopatření
v takové výši, aby se shodovalo alespoň
z části s existenčními poměry
země, ve které žijí. Jest to i morální
povinností státu, ježto jde o osoby, které
mají zásluhu o znovuvybudování tohoto
státu, kteří za svobodu vlasti obětovali
svůj nejcennější statek, život
i zdraví. Ustanovení odst. 5 §u 81 vládního
nařízení číslo 186 z r. 1923,
týkající se stanovení relace a způsobu
výplaty zaopatřovacích požitků
legionářů ve Spojených státech
amerických, dává však administrativě
pouze možnost upraviti relaci se zřetelem na kursovní
hodnotu československé koruny vzhledem k americkému
dolaru. Zákon stanoví výši zaopatřovacích
požitků podle naší měny, takže
výplata v cizině je závislá na kursu
československé koruny. Kupní síla
dolaru v Americe však vzhledem ke kupní síle
československé koruny u nás - posuzována
s hlediska kursovní hodnoty - je značně nižší.
Proto je nutno, má-li se invalidům-legionářům
v Americe dostati přiměřeného zaopatření,
jakého se dostává legionářům-invalidům
v našem státě, aby pro zvýšení
relace, která vyplývá z poměru kupní
síly československé koruny vzhledem k dolaru,
byl sjednán zákonný podklad.
Vládní návrh, který byl projednán
v senátě výbory branným, soc.-politickým
a rozpočtovým, byl přijat ve 13. schůzi
plenární senátu dne 17. března 1926,
má se vztahovati na 42 invalidů-legionářů
s trvalým zaopatřením, 19 invalidů-legionářů
s dočasným zaopatřením, 5 vdov po
padlých a zemřelých legionářích
a 13 sirotků po padlých nebo zemřelých
legionářích, tedy celkem na 79 osob. Celkový
náklad spojený s provedením tohoto vládního
návrhu činí ročně okrouhle
1,100.000 a je zajištěn v kap. VIII. tit. 2 a 3, §
2 státního rozpočtu Účinnost
zákona stanoví se nazpět od 1. ledna 1920
a sice proto, poněvadž tímto dnem nabyl účinnosti
také zákon číslo 76 z r. 1922 o vojenských
požitcích zaopatřovacích.
Soc.-politický výbor zabýval se tímto
usnesením senátu ve schůzi dne 12. května
1926 a navrhuje, aby posl. sněmovna schválila usnesení
senátu ve znění uvedeném ve zprávě
výborové beze změny. (Souhlas.)
Předseda (zvoní): Druhým zpravodajem
za výbor branný - je pan posl. Bradáč.
Dávám mu slovo.
Zpravodaj posl. Bradáč: Branný výbor
poslanecké sněmovny připojuje se plně
ke zprávě, kterou podal soc.-politický výbor
k této předloze. Prosím, aby osnova byla
schválena ve znění zprávy výborově.
Předseda (zvoní): Třetím
zpravodajem za výbor rozpočtový - je pan
posl. Pekárek. Dávám mu slovo.
Zpravodaj posl. Pekárek: Slavná sněmovno!
Páni zpravodajové soc.-politického a branného
výboru přesvědčivě odůvodnili
vládní návrh, kterým se má
invalidům-legionářům americkým
a jejich pozůstalým umožniti takový
způsob života, jakým žijí legionáři
uvnitř hranic naší republiky z požitků,
kterých u nás požívají. S hlediska
věcného nelze tedy k vládní osnově
ničeho připojiti. Pro rozpočtový výbor
bylo směrodatným zkoumati, jde-li o vydání
nová, či vydání již ve státním
rozpočtu obsažená. V kap. VIII státního
rozpočtu na r. 1926 v tit. 2 a 3, § 2 máme
zařaděnu částku 62,045.000, v níž
již náklad 1,090.000, který bude přibližné
opatření vlády vyžadovati, je zařaděn.
Právě tak tomu bylo v rozpočtech dřívějších
a jde tedy pouze o formální stránku, ovšem
nutnou, aby legislativně bylo schváleno opatření,
které dříve již z důvodů
lidskosti bylo činěno na základě vládního
zmocnění.
Slavná sněmovno! Patřím ke straně,
které jistě nelze vytýkati, že by se
snad snažila, aby mrhány byly státní
peníze. My jsme jistě celou svou činností
v tomto zákonodárném sboru dokázali,
že nám jde o úspory. Ale jsou často
zřetele mimořádně, které nutí
k tomu, aby činěna byla i mimořádná
vydání, mimořádná opatření.
V daném případě je to pocit vděčnosti
k těm, kteří neváhali, aby šli
i za moře a položili za zájem vlasti to, co
je člověku nejdražší, zdraví
a také život. Jde o zaopatření 79 jedinců
Mezi těmito 79 jedinci je velký počet sirotků,
jichž otcové položili svůj život
za vlast a jejichž matky, usouženy smrtí otcovou,
následovaly za nimi.
Rozpočtový výbor ve schůzi dne 25.
května t. r. zabýval se vládní osnovou
a uznávaje její velký význam, usnesl
se požádati mými ústy slavnou sněmovnu,
aby vládnímu návrhu tisk 312 dala schválení.
(Souhlas.)
Předseda (zvoní): K této osnově
jsou podány řečnické přihlášky.
Zahájíme proto rozpravu.
Navrhuji podle usnesení předsednictva, aby lhůta
řečnická byla stanovena 20 minutami.
Jsou proti tomu nějaké námitky? (Nebyly.)
Námitek není. Lhůta je tedy stanovena
20 minutami.
Ke slovu jsou přihlášeni "proti"
pp. posl. Heeger a Horpynka.
Dávám slovo prvnímu přihlášenému
řečníku, p. posl. Heegerovi.
Posl. Heeger (německy): Slavná sněmovno!
S projednávanou předlohou i my zásadně
souhlasíme. (Místopředseda Slavíček
převzal předsednictví.) Proti čemu
však musíme protestovati, jest to, že se poskytuje
jinak spravedlivá věc malému kruhu osob,
jímž se dává přednost, a při
tom se zároveň neřeší také
otázka valorisace důchodů všech válečných
v poškozenců v jiných zemích. Při
tomto návrhu jde o to, aby nynější důchody
79 československých legionářů,
válečných poškozenců, v Americe
byly valorisovány, t. j. jejich požitky přizpůsobeny
drahotním poměrům země, v níž
bydlí. Jejich požitky mají tedy býti
zvýšeny. Ale v tomto návrhu jde se dále
a zamýšlí se provésti nejen zvýšení
nynějších důchodů, nýbrž
toto zvýšení má působiti se zpětnou
platností od roku 1920. Naskýtá se nyní
otázka, proč najednou vláda s malým
kruhem osob jedná tak šlechetně, proč
z legionářů mají býti uděláni
váleční poškozenci požívající
přednosti. Jsme toho mínění, že,
když vláda uznává nutnost a jest jí
jasno, že stav válečných poškozenců
musí býti zlepšen, že jejich důchody
mají býti přizpůsobeny drahotním
poměrům země, v níž jsou nuceni
bydliti, nesmí přece provozovati tak jednostrannou
protekci. Nesmí poskytnouti toto dobrodiní jen 79
československým občanům, naopak měla
by zatracenou povinnost upraviti tuto otázku všem
válečným poškozencům, který
bydlí v jiných zemích. Nápadné
rozlišování mezi válečnými
poškozenci, které z nich činí státní
občany první a druhé třídy,
jest velice nebezpečným příznakem
a nelze je přijmouti bez odporu. Máme tisíce
válečných poškozenců, kteří
žijí v cizině a kteří trpí
rozdílem měny, kteří jsou v nejkrajnější
nouzí, jejichž životní poměry jsou
nejhorší a nejnepříznivější,
jaké lze si jen pomysliti. Avšak vláda přechází
přes ně bez povšimnutí k dennímu
pořadu, pokouší se rozřešiti tuto
otázku jen pro 79 legionářů a naprosto
se nestará o jiné, kteří by týmž
právem jako legionáři, mohli požadovati,
aby jejich důchody byly přizpůsobeny drahotním
poměrům země.
Křiklavým příkladem jsou naši
váleční poškozenci žijící
v Německu. Invalidé s 20- až 25%ní neschopností
k práci dostávají měsíční
důchod 5 marek 62 feniků, což se rovná
45 Kč. Invalidi, prohlášení za neschopné
k práci z 85 až 100%, tedy ti, kteří
jsou naprosto neschopní práce a musí hraditi
svou výživu úplně z důchodu,
dostávají nejvyšší důchod,
ale jen tehdy, musejí-li kromě toho pečovati
ještě o 4 děti, pak dostávají
ohromný důchod 37.5 marek, tedy a si 300 Kč
měsíčně. Jest zřejmo, že
tito politování hodní lidé sotva si
mohou z tohoto důchodu opatřiti více než
suchý chléb. A když to nyní vláda
uznává a valorisuje požitky amerických
válečných poškozenců legionářů,
musí se rozuměti samo sebou, že dlužno
právě tak nakládati s jinými ubohými
a politování hodnými obětmi války
a jejich důchody přizpůsobiti drahotním
poměrům.
Jak tomu bylo dosud? Nikdo se nestaral o bídu jiných
válečných poškozenců, naopak
necitelný byrokratismus působil důchodcům
všude těžkosti a překážky.
Mnoho těchto důchodců v cizině i ve
vlasti - jest jich na sta - ztratilo nárok na důchod
prostě proto, poněvadž promeškali lhůty
stanovené zákonem. Byli to právě nejubožší
a nejvíce politování hodní lidé.
jejichž nároky byly zamítnuty pro zmeškání
lhůty, tedy čistě pro formální
chybu. Mohli jsme zjistiti velice mnoho případů,
v nichž úřady, především
konsulát ve Vratislavy, nedbaly žádných
žádostí a stížností válečných
poškozenců a sotva že odpověděly
na podání. Toho dlužno litovati, neboť
při úpravě těchto otázek má
rozhodovati lidskost a cit. Musíme se zde veřejně
tázati rozhodujících činitelů:
Jakým právem děláte čáru
rozdělující válečné
poškozence legionáře v Americe a válečné
poškozence v jiných státech, kteří
jsou československými občany? Jakým
právem vůbec cení se výše čeští
legionáři ne v jiní českoslovenští
občané? Musíme konstatovati, že tento
zákon není ničím, než jednostrannou
slátaninou, ničím než zákonem,
jenž povstal z protekce, která se má prokázati
občanům první jakosti, československým
legionářům. Žádáme tedy
důkladné úpravy, sjednocení a zlepšení
celé péče o válečné
poškozence. Proto jsme podali resoluční návrh.
Prosíme dámy a pány o jejich souhlas, aby
poněkud byla zmírněna nouze a utrpení
československých válečných
poškozenců v jiných zemích. Když
jsme v branném výboru podali stejný resoluční
návrh, musil to býti právě socialista,
jenž nepřipustil, aby se o resoluci jednalo a hlasovalo,
a to pouze proto, poněvadž byla podána jen
německy a český překlad nebyl ihned
po ruce. Doufáme a máme za to, že plénum
sněmovny tuto věc jinak posuzuje a s naší
resolucí projeví souhlas.
Při této příležitosti dovoluji
si promluviti ještě několik slov o druhém
smutném zjevu v tomto státě, o vyživovacích
příspěvcích. Roku 1921 byl vydán
zákon o vyživovacích příspěvcích
na jeden rok, roku 1922 byl prodloužen. Zástupci příslušných
ministerstev ve všech výborech prohlásili,
že vláda podle zkušeností, jež byly
dosud učiněny se zákonem o vyživovacích
příspěvcích, předloží
sněmovně co nejdříve nový návrh
zákona. Tento slib do dneška nebyl splněn.
Jsme přece zvyklí, že sliby vlády nikdy
nejsou splněny. Až do dnešního dne čekáme
na podání takového zákona. Nejen že
se to nestalo, nýbrž musíme bohužel zjistiti,
že nejnecitelnější byrokratismus, vykládaje
si libovolně platný zákon, počal jej
ještě značně zhoršovati. Toto zhoršení
dopadlo v neprospěch osob oprávněných
k nároku. V proslavených odůvodněních
dovolávají se, aby mohli oprávněné
osoby podvésti o vyživovací příspěvek,
§u 4 zákona. Zapomínají však, že
při projednávání tohoto zákona
a v důvodové zprávě vlády bylo
vysloveno, že nárok na vyživovací příspěvek
mají nejen nemajetní, nýbrž všechny
osoby, jejichž výživa závisí na
výdělku osob, které nastoupily službu.
Přes toto jasné zjištění výboru
a důvodové zprávy okresní politické
úřady vykládají si § 4 zákona
jinak. Tak na př. odmítají dělnice
s odůvodněním, že jsou schopné
práce a proto nemají nároku na vyživovací
příspěvek. Četné okresní
úřady zamítly žádosti s tímto
odůvodněním. Jak nesmyslný jest takový
výklad, jenž nemůže býti v duchu
zákona, vyplývá již z toho, že
dělnice prostě, i když jest zdráva,
nemůže si opatřiti práci v době,
kdy muž jest na cvičení ve zbrani, že
i když by chtěla pracovati, není s to, aby
si našla práci. Ale na tom není dosti. Některé
okresní úřady dokázaly něco
přímo nehorázného. Zvláště
provádějí tuto praksi okresní úřady
v Čechách, přede všemi teplicko-šanovský.
Nespokojují se s výkladem, že jest zde schopnost
práce a proto že není nároku což
ovšem odporuje zákonu nebo lépe řečeno,
duchu zákona - nýbrž jdou ještě
dále a dovolují si tu nehoráznost, že
ženy, které žádají o vyživovací
příspěvky, dávají vyšetřovati
úředními lékaři a když
úřední lékař zjistí,
že žena jest tělesně zdráva, odmítne
její nárok na vyživovací příspěvek
s tímto odůvodněním. To jest surový,
bezohledný čin libovůle, jenž nemá
zákonného podkladu a jenž pochází
jen ze svévole jednajících osob. Musíme
se tedy již tázati., zdal: tito odpovědní
úřední činitelé na venkově
jednají tak na vyšší rozkaz nebo jednají-li
podle vlastní libovůle, a je-li tomu tak, dlužno
žádati, aby toto jednání bylo zastaveno
a aby byla učiněna přítrž této
libovůli. Žádáme tedy, aby ministerstvo
vydalo okresním úřadům pokyny, v nichž
se poukazuje na to, že toto jednání je nenáležitě.
Žádáme, aby v těchto pokynech bylo poukázáno
na to, co jest i v důvodové zprávě
k tomuto zákonu a co ve výborech bylo bez odporu
objasněno, že totiž ženy všech mužů,
kteří nastoupili vojenskou službu a které
jsou závislé na jejich výdělku, mají
nárok na vyživovací příspěvky.
Žádáme dále vládu, aby co nejdříve
podala slíbený zákon o vyživovacích
příspěvcích, aby i tato otázka
mohla býti bezvadně rozřešena.
Prosím tedy slavnou sněmovnu, aby hlasovala pro
náš resoluční návrh, jímž
požadujeme, aby se totéž dobrodiní, jež
se poskytuje válečným poškozencům-legionářům
v Americe, poskytlo také všem jiným válečným
poškozencům a jímž zároveň
žádáme, aby byla učiněna přítrž
libovůli při vyplácení a poskytování
vyživovacích příspěvků.
(Potlesk na levici.)
Místopředseda Slavíček (zvoní):
Další slovo má p. posl. Horpynka.
Posl. Horpynka (německy): Slavná sněmovno!
Účelem projednávaného návrhu
zákona jest změniti a doplniti § 81 zákona
ze dne 17. února 1922, č. 76 Sb. z. a n., ve prospěch
legionářů, žijících v
Americe, a jejich vdov a sirotků, a to tak, že ministr
národní obrany se zmocňuje, aby v dohodě
s ministrem financí poukazuje zaopatřovací
požitky nařídil příznivější
relaci pro přepočítání československých
korun na dolary, pokud trvá napětí mezi kursovní
hodnotou a skutečnou kupní cenou dolaru v Americe.
Tato změna zákona, kterou senát již
přijal, týká se podle zpráv sociálně-politického
a rozpočtového výboru celkem 79 osob a vyžaduje
ročně nákladu 1.1 milionu korun a má
působiti se zpětnou platností od 1. ledna
1920. Ze znění navrhované změny zákona
tedy vysvítá, že za hranicemi tohoto státu
žijí českoslovenští státní
příslušníci, kteří nejen
dostávají neztenčené odpočivné
a zaopatřovací požitky, nýbrž jimž
se ještě také nad tato zákonná
ustanovení přiznávají jistě
výhody a ještě k tomu se zpětnou platností
za celých 6 let. I když se toto hmotné zlepšení
týká jen docela nepatrné skupiny státních
příslušníků, musili bychom již,
majíce na zřeteli nepatrný větší
náklad, jímž vedle toho rozpočet ani
zatížen nebude, vítati tento návrh zákona,
poněvadž si v tomto státě nesmíme
vlastně nechati ujíti ani jedinou příležitost,
aby se státní zaopatřovací požitky
nějak zlepšily, poněvadž se to stává
tak zřídka, jako nikde jinde na celém světě.
Poněvadž však moje strana přes tuto úvahu
bude hlasovati proti tomuto návrhu zákona, pokládám
za svou povinnost odůvodniti to, zvláště
když tím budu také moci poukázati, jak
se nestejně nakládá se zdejšími
státními občany a náležitě
to osvětliti. Abych však neupadl v podezření,
že můj odpor směřuje jen proti legionářům
nebo že vyvěrá z neodůvodněné
nelibosti k nim, prohlašuji předem, že jako hluboce
národně cítící člověk
dovedu s hlubokým porozuměním a s jistým
obdivem posuzovati činy vašich československých
legií, pokud vyvěraly skutečně z národních
vlasteneckých citů a přispěly k tak
zvanému osvobození českého a slovenského
národa a pokud cizina, posuzující z vlastního
názoru, nevynesla nad jistými činy rozsudek
zničující a hluboce snižující
vážnost bojů za osvobození, k němuž
se pak po přesném zkoumání připojily
také vrstvy vašich příslušníků
doma. Právě poněvadž jako příslušník
německé národní strany bez vnitřního
nátlaku jsem s to, abych ocenil národní skutky
příslušníků jiného národa
zcela nestranně a věcně právě
tak dobře, jako to činí národně
uvědomělé vrstvy jiného národa,
nedovedu pochopiti, jak právě národně
cítící Češi, kteří
nevycházejí z nadšení pro český
boj za osvobození, s tak hrozným záštím
pronásledují každé národní
hnutí, každý projev národního
cítění a myšlení u nás
Němců a potírají je s bezpříkladnou
surovostí. Česká žurnalistika a čeští
řečníci na schůzích nenalézají
dosti ostrých slov nad velezradou a iredentou, jestliže
my, Němci, zjišťujeme pouhé skutečnosti,
že jsme proti své vůli byli připojeni
k tomuto státu mírovým diktátem versailleským
a saint-germainským, že naším politickým
cílem jest vybojovati právo sebeurčení,
které se podle Wilsonových mírových
zásad ze dne 18. února 1918 přiznává
všem národům na světě, jen nám
Němcům se nepochopitelně upírá.
Ba ještě více: zatím co váš
president státu Masaryk sám prohlásil,
že ve státě, v němž žije pohromadě
několik národů, kteří bojují
za svobodu, slovo velezrada ztratilo smysl a že tedy moderní
právo nezná vůbec pojmu velezrady a že
jest jen jediná velezrada, totiž velezrada proti vlastnímu
národu, konstruovali jste paragrafy zákona na ochranu
republiky, v němž prohlašujete každé
přiznání k němectví za velezradu
a stanovíte na ně trest, podle nichž zavřete
do vězení jako velezrádce každého
Němce, který osvědčuje kulturní
spojitost všech Němců, uznávanou celým
světem bez zřetele na státní hranice,
jež je dělí, jak se to ukázalo na jihlavském
procesu s odborným učitelem Göthem, najde-li
se jen státní zástupce, který utrhačným
způsobem čistě vědecké ústavy
pro zahraniční Němce v Německé
říši označí jako střediska
pangermanismu a iredenty, nemaje pro to byť i jen zdání
důkazu. Tak vypadá ve skutečnosti rovnost
všech občanů tohoto státu před
zákonem a právem, že titíž lidé,
kteří na jedné straně zbožňují
a vychvalují národní čin českých
legionářů, na druhé straně
však Němcům vytýkají jako jednání
ohrožující stát, již když
se hlásí ke svému národu nebo - dokonce
cítí národně německy a jednají
tak a to i v oboru kulturním.
Avšak to není jediný rozpor. My, příslušníci
německé národní strany, chápeme
úplně, že se snažíte svou povinnou
vděčnost k svým legionářům
prováděti také prakticky, že se nejen
vydatně staráte o vdovy a sirotky bojovníků
za svobodu, nýbrž že i legionáře,
kteří se navrátili do vlasti, vydatně
odměňujete za jejich obětavé činy
místy ve státní službě a vedle
toho jim mnoha zákonnými předpisy zajišťujete
přednostní postavení před jinými
občany státního národa. S vašeho
stanoviska jest to nejen vaší povinností, nýbrž
i vaším dobrým právem, na něž
vám jistě žádný Němec
nijak nesáhne, i když z nejvyššího
idealismu jest toho mínění, že národní
vlastenectví nelze zaplatiti a ani se zaplatiti nesmí,
poněvadž jinak ztrácí veškerou
cenu. Na to však smíme a musíme vás
upozorniti, že tato vaše povinná vděčnost
k vašim legionářům pozbývá
velmi mravní ceny, osvědčujete-li ji jen
na útraty Němců nebo jiného menšinového
národa tohoto státu. Vy sami se snižujete,
vyháníte-li Němce z jejich míst ve
státní službě a nahrazujete je legionáři,
jestliže k práci nezpůsobilým Němcům
odnímáte trafiky v jednolitém německém
jazykovém území a dáváte je
zdravým legionářům, jestliže
vyšší nájemní nabídku Němce
na nádražní restauraci odmítáte
jen proto, abyste všechny tyto zdroje výdělku
dali legionářům přes to. že podali
nižší nabídky. Což při tom
vůbec nepovážíte, že takovéto
zjevy musí silně snížiti cenu vděčnosti
i v očích legionářů, když
vidí, že národ povinný k vděčnosti
neplatí je z vlastní kapsy, nýbrž z
cizí? K tomuto úsudku musí dospěti
každý právně myslící člověk,
uznává-li, že my, Němci, kteří
již jednou z vaší vůle musíme patřiti
k tomuto státu, máme oprávněný
nárok na všechna státní zařízení
podle procentní síly našeho německého
národního kmene a připustí-li, že
také plným právem smíme kdykoliv tento
požadavek hájiti.
Tento návrh zákona vynucuje si ještě
také jinou úvahu. Zatím co se §em 81
zákona ze dne 17. února 1922. který má
býti novelován, přiznávají
v cizině žijícím legionářům
a jejich pozůstalým neztenčené odpočivné
a zaopatřovací platy také tehdy, když
oprávnění příjemci jsou příslušníky
jiných států, nejsou-li jen ve službách
cizích států, zákonná ustanovení,
která zde v této sněmovně byla přijata
před několika dny v souvislosti s římskou
a vídeňskou smlouvou, odpírají zdejším
německým státním občanům
jakýkoliv nárok na odpočivné a zaopatřovací
požitky pro jejich pozůstalé, i když dlouhá
léta sloužili ve státní službě,
jestliže, než došlo k objasnění poměrů
mírovými smlouvami, vyčkávali s vykonáním
služební přísahy. Z tohoto chování
německých státních úředníků,
vyvěrajícího jen z opatrnosti, vyvozujete
nyní právo připraviti je o nárok na
starobní zaopatření, jehož nabyli dlouholetou
státní službou, poněvadž si jen
namlouváte, že již v tom musíte také
spatřovati čin ohrožující váš
stát. (Předsednictví převzal místopředseda
inž. Dostálek.)
Další rozpor musíme konstatovati také,
uvážíme-li, že se podle tohoto návrhu
zákona budou vypláceti neztenčené
odpočivné a zaopatřovací požitky,
ještě k tomu s určitými valutními
výhodami Čechům žijícím
v cizině, lhostejno, jsou-li státními příslušníky
Československé republiky či nikoliv, naproti
tomu však německým státním příslušníkům
československé republiky, kteří musí
žíti trvale v cizině, zkracuje se aspoň
část jejich pensí, rovněž s odvoláním
na určitě zákony a nechcete při tom
uznati změněnou situaci, která vznikla státním
převratem a potíže, jichž příčinou
jsou poválečné poměry. Abyste tomu
všemu však dali korunu, abyste, jak se zdá, také
na venek dokázali co nejpříkřeji méněcennost
Němců, podáváte sněmovně
návrh na novelování §u 81 zákona
ze dne 17. února 1922. o vojenských požitcích
zaopatřovacích právě v době,
kdy vaše úřady domácím pensistům,
kterým jste již odpočivné a zaopatřovací
platy přiznali, při přechodném pobytu
v cizině tyto platy zkracují nebo úplně
škrtají, kdy si pensisté, s nimiž se tak
macešsky nakládá, musí nechati líbiti
bez stížnosti všechny šikany spojeně
s povolením pobytu v cizině. Tyto poměry
skutečně zasluhují, aby také zde ve
sněmovně byly jednou přibity na pranýř,
poněvadž všechno úsilí odstraniti
je bylo dosud marně. ačkoliv i Češi
přímo a poctivě několikráte
připustili, že jsou neudržitelně.
Do podzimu roku 1923 platila totiž také v Československé
republice zásada, že jen ti pensisté, kteří
se trvale přestěhují do ciziny a chtějí
tam žíti ze své pense, potřebují
k tomu zvláštního povolení. Nikdo si
ani v nejmenším nepomyslil, že takovéhoto
povolení jest třeba také pro přechodný
pobyt v cizině, na př. k návštěvě
rodiny, lázní nebo k prázdninovým
cestám. Každý pensista, který by si
byl z takového důvodu zažádal, byl by
se musil obávati, že bude napomenut pro svévolně
obtěžování představených
úřadů. Za takového stavu působilo
tím větším překvapením
a tím trapněji, když náhle všechna
zemská finanční ředitelství
vydala výnosy, jimiž bylo nařízeno,
že a) každý pensista potřebuje ke svému
pobytu v cizině. sebe kratšímu, povolení
příslušného úřadu, b)
že se mu. i když se mu povolí pobyt v cizině,
na dobu tohoto pobytu odnímají drahotní přídavky
a výpomoci, c) že se nedovolený přechod
přes hranice trestá úplným odnětím
pense.