II. volební období, | 5. zasedání, |
I. posl. dra Schollicha a druhů
min. školství a nár. osvěty, že
na německé obecné škole v Kateřinkách
byl ustanoven český učitel,
II. posl. dra Schollicha a druhů
min. financí o tak zvaném sanačním
fondu,
III. posl. Schmerdy a soudr. min.
národní obrany o zaviněné smrti vojína
Hanuše Grescho, false Gřepa, z Rapotína o hanebných
poměrech u pěšího pluku č. 31
v Jihlavě,
IV. posl. Koudelky, Bečko,
inž. Nečase a soudr. vládě o cukrovarském
kartelu,
V. posl. Pohla, Dietla a soudr.
vládě o hospodářském stavu,
VI. posl. Koudelky a soudr. min.
předsedovi o rušení přídělu
půdy Státním pozemkovým úřadem,
VII. posl. Hakena, Bolena a soudr. min. spravedlnosti o porušení
zákona Nejvyšším soudem v rozsudku nad
Josefem Kozákem, redaktorem Rudého Práva,
VIII. posl. dra Scholicha a druhů
min. vnitra a min. spravedlnosti oneslýchané bojkotové
štvanici v Moravské Ostravě,
IX. posl. dra Schollicha a druhů
min. financí, že prý bylo slíbeno, ale
nikoliv dodrženo, že se poměry staropensistů
co nejdříve zlepší,
X. posl. Matznera a druhů
min. vnitra, že se hrozí tresty pro nezachovávání
státního svátku,
XI. posl. Krebse a druhů
min. soc. péče o vypracování návrhu
zákona o práci žen před porodem a po
něm,
XII. posl. Schafera, Roschera
a druhů min. vnitra o několikeré konfiskaci
časopisu "Der Bund",
XIII. posl. Johanise a soudr.
min. spravedlnosti ve věci soudce p. dr. Vážného
v Dobříši a snižování soudcovského
stavu a jeho důstojnosti,
XIV. posl. Tučného,
Buřívala a druhů min. vnitra o násilném
potlačování shromažďovací
svobody továrníkem Hernychem v Nekoři u Kyšperka.
Od 4. října 1927
jest ustanoven na německé obecné škole
v Kateřinkách u Opavy učitel Holubec, známý
jako Čech. Důkazem jeho české národnosti
jest zajisté to, že oba své syny posílá
jako žáky do české občanské
školy v Jaktaři.
Jest zajisté více
než pozoruhodné, že se na německou obecnou
školu dává učitel české
národnosti, když máme veliké množství
německých učitelů bez místa,
a když by přece měli býti nejprve umístěni
tito. Platí-li zásada, že německé
děti patří do německé školy,
platí to ovšem především také
pro učitele samotné.
Podepsaní táží
se pana ministra, podle jakého nařízení
byl český učitel Holubec přeložen
na německou obecnou školu v Kateřinkách
a jak toto opatření odůvodňuje, dále,
je-li ochoten obsaditi toto místo učitelem německým?
Zákonem ze dne 10. října 1924, číslo 238 Sb. z. a n. byl zřízen všeobecný fond peněžních ústavů v Československé republice, do něhož musí všechny peněžní
ústavy do 90 dnů
po kalendářním půlletí pravidelně
platiti 1 1/2% ze všech vyplacených a připsaných
úroků.
Zákonem ze dne 9. října
1924, číslo 237 ukládá se peněžním
ústavům, aby každoročně přispívaly
do zvláštního fondu pro zmírnění
ztrát povstalých z poválečných
poměrů, u spořitelen ve výši
10% čistého zisku. Podle § 2 tohoto zákona
musily peněžní ústavy pro prvé
utvoření tohoto
fondu převzíti 1/2% všech vkladů přijatých
na běžném účtě na vkladní
knížky nebo na pokladniční poukázky
podle stavu z 31. prosince 1925 ve 4%ních fondových
dluhopisech ve jmenovité hodnotě, což tenkráte
činilo 50%ních ztrátu zaplacených
částek.
Tímto zákonem sešlo
se mnoho set milionů korun, jichž bylo lze použiti
k sanaci potřebných peněžních
ústavů. Dosud musilo býti nápadné,
že německé spořitelny, těžce
zatížené válečnými půjčkami,
nedostaly z toho fondu dosud nijakých podpor, které
by stály za zmínku,
za to však, že bylo sanováno několik bank
a dostaly miliony korun, bank, které udělaly úpadek
jen vlastní vinou, nekalou manipulací a trestuhodným
poskytováním úvěru.
Veřejnost má živý
zájem na tom, aby zvěděla něco podrobnějšího
o výši tohoto fondu a jak se používá
a proto se táží podepsaní pana ministra
financí, j-li ochoten vydati přesnou bilanci tohoto
fondu, kolik bylo dosud do něho zplaceno, kolik a komu
bylo z něho vyplaceno, konečně, kdo tento
fond spravuje a z jakých hledisek nebo podle jakého
klíče se rozděluje?
Vojín Hanuš Grescho
false Gřep z Rapotína, jenž po několik
let byl československou třídní justicí
nepřetržitě pronásledován pro
svou politickou činnost, štván z vězení
do vězení, jenž odpykal dlouhé měsíce
v žalářích podle zákona na ochranu
republiky, byl v roce 1926 v poslední
věkové třídě přes svou
tělesnou slabost odveden a musil nastoupiti službu
u pěšího pluku čís. 31 v Jihlavě.
K tomuto pluku byly s ním zaslány příslušné
záznamy a podle nich byl tam pak v osobních spisech
veden jako politicky podezřelý.
Greschovi nastalo pravé
mučednictví, které vedlo až k úplnému
jeho zhroucení. Trýznění a nepřetržitá
těžká služba doháněly ho
skorem k zoufalství. Marné byly všechny pokusy
dosáhnouti spravedlnosti. Agentem provokatérem,
jak bylo soudně zjištěno, byl Grescho zapleten
do známého jihlavského vojenského
vyzvědačství, byl uvězněn tři
měsíce, ve vražedném vojenském
žaláři na brněnském Špilberku,
a pak byl potrestán 6 týdny pro nepatrný
přestupek, nemající souvislosti s vyžvědačstvím.
Když byl propuštěn
z vězení na Špilberku, nastalo nové
trýznění, které Grescho úplně
vyčerpalo, takže se musil několikráte
hlásiti u prohlídky nemocných. Bez důkladné
prohlídky vždy byl prohlášen za zdravého,
ačkoliv trpěl těžkou a vleklou nemocí.
Jeho tělo scházelo tak rychle, že se mohl jen
s největší námahou vléci. Byl
živoucí mrtvolou, neboť i s šaty vážil
42 kg, tedy skoro právě tolik,kolik činí
zatížení vojína. A přes tento
zbědovaný stav byl vždy od prohlídky
nemocných surově odmítnut s poznámkou:
"Jen jděte, my již víme, co chcete"
a nebyl nikdy podrobněji
prohlédnut. Poněvadž se jistě obávali,
že by Grescho při cvičení mohl padnouti,
byl přidělen do skladeště, aby se tato
ostuda ukryla. Odpovědné osoby obávaly se,
jak se zdá, těžce nemocného důkladně
prohlédnouti a odeslati ho do nemocnice,
aby se snad neprotivily případným pokynům.
Po velké námaze
podařilo se Greschovi dostati pětidenní dovolenou.
Bez lékařského vyšetření
odejel domů, kdejeho strašný stav způsobil
pravé vzbouření mezi obyvatelstvem. Dostavila
se ke mně deputace dělníků a prohlásila,
že se zde páchá na Greschovi úmyslná
vražda a žádala o zakročení v této
ostudné věci.
Lékařským
vyšetřením, ihned zavedeným, se prokázalo,
že Grescho trpí těžkou močovou
úplavicí a musí býti ihned odeslán
do nemocnice, poněvadž hrozí nebezpečí
jeho životu. Rozbor moče vykázal 5,8 % cukru.
Vyšetřující lékař prohlásil
celou tuto věc za neslýchanou ostudu a za něco,
co zde ještě nebylo. Následujícího
dne musil býti Grescho odeslán do Šumperka
do nemocnice, poněvadž byl tělesně úplně
zničen a šumperské
posádkové velitelství obávalo se odeslati
ho do vojenské nemocnice v Olomouci. Po svém odeslání
do nemocnice Grescho ve dvou dnech zemřel.
Podepsaný táže
se pana ministra národní obrany:
1. Jest pan ministr ochoten dáti
ihned přísně vyšetřiti tento
ostudný a pobuřující případ,
zjistiti vinníky, kteří zavinili smrt vojína
Grescho, a přísně je potrestati?
2. Co zamýšlí
pan ministr učiniti, aby se příště
učinila přítrž takovým zjevům,
které mnoho vojínů dohání k
sebevraždě?
3. Jak jest možné,
že vojáci po měsíce stižení
nemocí, jak tomu bylo v tomto případě,
jsou při prohlídkách nemocných uznáváni
za zdravé?
4. Co zamýšlí
pan ministr učiniti, aby napravil stále četnější
ostudné případy u pěšího
pluku čís. 31 v Jihlavě?
5. Chce pan ministr naříditi,
aby se rodičům vojína Grescha, zemřelého
tak tragicky cizí vinou, vyplácel důchod,
poněvadž zemřelý by byl býval
jejich jedinou oporou v stáří?
Cukrovarský průmysl
ohlásil veřejnosti, že obnovil kartel, jaký
měů před váklou, a to již nikoli
na krátkou dobu jednoho roku, nýbrž na celých
deset let. V kartel tento vstoupily všechny podniky, cukr
vyrábějící, bez ohledu na národnost,
nábožensktví nebo politickou příslušnost
jejich správ, rafinerie i surovárny, tak zvané
průmyslové, i tak zvané rolnické.
Kartelní smlouva nebyla
uveřejněna. Hledíce ke zkušenostem s
kapitalisatickými kartel, jmenovitě s kartelem cukrovarnickým,
proti němuž již jednou řepaři musili
se brániti stávkou v osevu řepy a uvažujíce
hospodářské směrnice vlády,
nemůžeme potlačiti obav, že kartel ukrovarnický
plnou svou silou hodlá dolehnouti na řepaře,
dělníky a kosumenty, aby na jejich účet
prováděl sanaci svých
některých podniků a zajistil si tučné
zisky. Kartely tvoří se vůbec jen na zisk,
jmenovitě pak kartel tento.
Okolnost, že i tak zvané
rolnické cukrovary vstoupily do tohoto dlouhodobého
kartelu, nezmenšuje našich obav, že cukrovarský
průmysl chce profitovati z práce pracujících
řepařů. Tato obava je i v kruzích
agrárních řepařů, jak o tom
svědčí projev dr. E. Sovy (Venkov 8. XI.
1927), v němž praví: "Řepaři
dnes nevědí, jak jsou jejich zájmy do budoucna
ochráněny v rámci kartelu cukrovarnického.
Kartel sám o sobě
řepaře zbavuje svobody a připoutává
je v područí velkokapitálu po většině
cizáckého, proti němuž jsou i rolnické
cukrovary slabé." Ovšem tím spíše,
když samy do kartelu vstoupily a když samy o jeho utvoření
usilovaly.
Není pochyby o tom, že
vliv kartelu cukrovarnického projeví se nepříznivě
i v úpravě pracovních podmínek a mezd
dělnictva cukrovarnického, které bude hleděti
stlačit, aby snížil režii a více
vydělal.
Největší nebezpečí
z kartelu cukrovarnického hrozí však konsumentům
cukru, v městech jako na venkově. Neskrývaným
cílem tohoto kartelu je libovolné diktování
ceny cukru v tuzemsku a to cen tím vyšších,
čím levnější bude cukr na světovém
trhu.
Vláda republiky složena
je ze stran, které odporují socialistickým
snahám po odstranění kapitalistické
anarchie ve výrobě tvrzením, že konkurence
ve výrobě sama je nejlepším regulátorem
výroby. Avšak cukrovarský kartel vyloučil
jakoukoliv konkurenci. Všechny cukrovarské podniky
jsou v kartelu, takže kokurence domácí není
a proti konkurenci cizozemské
chráněn je kartel vysokým clem na dovoz cukru.
Tak je kartel cukrovarský neomezeným diktátorem
ve výrobě, i v obchodu cukru, tak si podrobil všechno
obyvatelstvo republiky.
Vláda dbalá zájmů
republiky a obyvatelstva nemůže trpěti diktaturu
kapitalistických kartelů. Je proto třeba
litovati, že vláda zůstala zde zcela pasivní.
Kartelní smlouva byla sjednána v úzkém
kruhu cukrovarských kapitalistů, bez účasti
dělnictva, řepařů nebo konsumentů.
Její obsah není dosud přesně znám.
Avšak podle toho, co je známo,
třeba pokládati za jisté, že v kartelu
cukrovarnickém jsou také cukrovary státní,
spravované ministerstvem zemědělství,
takže republika za této vlády přímo
a otevřeně spolupracuje na těchto kapitalistických
kartelech a na jejich diktatuře nad obyvatelstvem.
Jak za těchto okolností
vypadá všechno mluvení vládních
stran o zákonu proti kartelům, když vláda
sama kartely dělá?
Podepsaní se proto táží:
1. Je vláda ochotna učiniti
veřejnosti prohlášení o své politice
hospodářské se zřetelem na kapitalistické
kartely?
2. Jaký je obsah kartelní
smlouvy cukrovarského kartelu? Je vláda ochotna
předložiti smlouvu tuto parlamentu? Vládě
musí býti smlouva tato známa již proto,
že sama do cukrovarského kartelu vstoupila za státní
cukrovary.
3. Je vláda ochotna vystoupiti z kartelu cukrovarnického?
4. Je ochotna zakročiti
proti cukrovarnickému kartelu umožněním
konkurence na trhu cukerním na ochranu pracujících
řepařů, dělníků a konsumentů
cukru?
Kapitalistické vrtstvy
již několik měsíců s uspokokojením
konstatují, že těžká hospodářská
krise, která se dostavila plnou silou v roce1926, ustoupila
zcela patrnému rozmachu konjunktury. Jisto jest,že
obchodní bilance tohoto roku ukazuje stále stoupající
aktivum, že proti vzrůstajícímu dovozu
surovin máme silně vzrůstající
vývoz hotových výrobků, a že
se zaměstnanost některých průmyslových
odvětví, jmenovitě vprůmyslu textilním,
proti loňskému roku zlepšila. Avšak rovněž
tak nelze popříti,
že tato konjunktura přichází výhradně
k dobru majetných tříd, kdežto široké
vrstvy obyvatelstva trpí neztenčeným tlakem
drahoty, že nezaměstnanost přes lepší
zaměstnanost průmyslu klesá jen málo
nebo vůbec ne a že především mzdy
pracujících lidí zůstávají
jako dříve na nízkém stupni, který
ztěží umožňuje uhájení
holého života, přičemž na kulturní
potřeby nezbývá vůbec nic. Musíme
tedy konstatovati, že příznivá konjunktura
širokým vrstvám obyvatelstva nepřináší
vůbec nic, musíme však dále také
konstatovati, že tato
konjunktura není naprosto známkou trvalého
ozdravění našeho hospodářského
života, jehož předpokladem by muselo býti
právě rozhodné zvýšení
kupní síly širších vrstev, nýbrž,
že Československo bylo prostě kousek neseno
vlnou konjunktury na světovém
trhu, při čemž zvláště rozhodovala
hospodářská obnova Německa. Tento
názor potvrzuje generální tajemník
Svazu průmyslníků, pan profesor Hodáč,
který nejen musil konstatovati, že vývoj konjunktury
v Československu zůstává daleko za
současným vývojem v Německu,
nýbrž poukázal také na to, že pokles
německé textilní konjunktury počíná
již stlačovati konjunkturu textilního průmyslu
v Československu.
Proti oficiésnímu
názoru, který se snaží zlepšení
konjunktury vychváliti jako velký úspěch
hospodářské politiky dnešní vlády,
musíme tedy právě naopak konstatovati, že
dnešní vládní systém po stránce
hospodářské, finanční a sociálněpolitické
působí přímo proti hospodářskému
ozdravění. Naprosto neuznáváme, že
československý průmysl jest vysokou měrou,
ba v nejdůležitějších odvětvích
převážně odkázán na vývoz.
Avšak dnešní hospodářská
politika, která se snaží povznésti vývoz
jednostranným poskytováním úlev podnikatelům,
místo péče o domácí trh, přímo
drancuje kupní sílu širokých vrstev,
podkopává domácí základ národního
hospodářství, aniž tím dosahuje
zahraničně obchodního politického
cíle. Předseda vlády a ministr pro věci
zahraniční slavnostně prohlásili,
že Československo vezme zásady, vyslovené
Ženevskou konferencí pro světové hospodářství,
za své, avšak celní politika
československá postupuje ve skutečnosti právě
opačně. tak na příklad obchodní
smlouva smlouva s Maďarskem byla vytrubována jako
veliký úspěch, ale dne 27. října
musil ministr ochbodu ve svém výkladu konstatovati,
že účinků smlouvy nelze ještě
vůbec posouditi,
že celní přehrady byly jí jen z části
zbourány a že československé textilní
firmy stěhují se do Maďarska jako dříve.
Obchodní smlouvu s Rakouskem, jak kpřipouští
sama důvodová zpráva vlády, bylo lze
uzavříti jen na zvýšené celní
úrovni. Zvláštním
dojmem při tom působí, že si vláda
stěžuje na celně ochranářské
snahy v Rakousku, avšak úplně přehlíží,
že Československo dávalo v těchto snahách
zlý příklad, a že k nim dalo nový
podnět ještě v posledním roce zavedením
vysokých agrárních cel.
Ale ještě daleko zhoubněji
působí daňová politika státu.
Vláda se vychloubá velkým dílem reformy
přímých daní, avšak již
17. května 1927 pronesl ministr financí dr. Engliš
v rozpočtovém výboru senátu řeč,
která správně pochopena, tuto reformu co
nejostřeji odsuzuje.
V této řeči dr. Engliš nezakrytě
přiznal, že těžisko finančně-hospodářského
problému nezáleží v daních přímých,
nýbrž v nepřímých a připustil
dále, že vliv přímých daní
na soutěživost jest jen nepřímý.
Přiznává-li
se tím, že daňová reforma nepodporuje
soutěživosti průmyslu, chybila se tedy svého
udávaného účelu, pak všechny
žaloby na nesociální obsah daňové
reformy potvrzuje sám ministr financí. Ministr financí
dr. Engliš má nejostřejšího svého
kritika v dru Englišovi, theoretikovi. Ve státním
rozpočtu pro rok 1928 pokračuje ministr financí
ještě silněji ve své praksi, která
jest úplně v rozporu s jeho theorií. Daně,
které tak ostře potírá, stouply ze
37,08 % na 38,59 %, spotřební daně z 29,41
% na 31,08 % veřených dávek, do nichž
není ani započítáno 874,245.000
Kč daně obratové, které se vydávají
jednak zálohou na platy učitelské, jednak
se přidělují zemím a zemským
fondům. A kdyby se započtly, i kdyby se proti nim
postavily částky převedené z daně
pozemkové a domovní, přesunul by se poměr
ještě velice
v neprospěch daní obchodových. Reformu nepřímých
daní odročuje ministr financí odkazem na
nevyřešenou otázku učitelských
platů ad calendas graecas. Tento přesun v daňovém
zatížení nelze však svalovati jen na snížení
přímých daní, nýbrž důvod
toho dlužno hledati
také v novém stoupnutí výtěžku
daně obratové, cel, daně z masa a daně
nápojové.
Těžký tlak
na spotřebitele trvá tedy dále, ba jest ještě
větší. Při tom se neděje pro
povznesení spotřeby vůbec nic, organisace
spotřebitelů odbývají se v miliardovém
rozpočtu republiky celým 1 1/2 milionem, dlouho
ohlašované zřízení komory spotřebitelů
nepostoupilo ani o krok. Na druhé straně však
přihlíží vláda k pokračujícímu
tvoření kartelů, které spěje
k svému vyvrcholení ve stále hustší
síti mezinárodních kartelů,
naprosto nečinně a každý zásah
a každý státní dozor odmítá,
poukazujíc na volný obchod. Není však
možno, aby stát prostě posuzoval za jakýsi
zvej soukromého hospodářství, do něhož
mu nic není, organisaci, jako je cukerní kartel,
která až na jednu jedinou
výjimku sjednocuje všechny cukrovary v naší
zemi, která zavádí mnohem tužší
organisaci, ustanovuje mnohem přísnější
sankce na porušení kartelové smlouvy a mnohem
přísnější opatření
proti neorganisovaným, než to bylo dosud zvykem ajejímž
přímo doznaným účelem jest
udržeti vysoké ceny cukru. Jaký účinek
má cukerní kartel na spotřebitele, ukazuje
to, že dukrovarníci prodávají obyčejný
křišťálový cukr jen společně
s tak zvaným jemným křišťálem
a tím zakrytě zvyšují cenu cukru. Takovýmto
a podobným zvejvům nevěnjje
vláda žádné pozornosti. Ačkoviv
letošní sklizeň bramborů byla velmi
dobrá, takže ceny bramborů ve velkoobchodě
klesly na polovici průměrných loňských
cen, v drobném toto zlevnění sotva pozorujeme.
Rozpětí mezi cenou ve velkém a v malém
činí 54 až 62
Kč za 100 Kg. Snížení indexu cen ve
velkém, jež nastalo v posledních měsících,
spotřebitelé pak rovněž vůbec
necítí. Avšak i výše cen ve velkém
je stále ještě velmi vysoká. Index velkoobchodu
činil v květnu 1926, tedy před zavedením
obilních cen, 926, v červenci
1927 stoupl na 992 a v říjnu činí
stále ještě 966.
Zde poukážeme jen
zcela krátce na to, že sociální politika
vlády, o níž musíme ovšem v jiné
souvislosti ještě velmi obšírně
promluviti, může ještě dále zhoršiti
živobytí širokých vrstev. Rozvrácení
sociálního pojištění, podrytí
jeho finančího základu které musí
působiti proti veškerému úsilí
o snížení úrokové míry,
povrchní a úplně nedostatečné
řešení otázky nezaměstnaých
a již dosti nezakrytě ohlášený
útok na ochranu nájemníků, musí
ještě hlouběji stlačiti životní
úroveň pracujícího obyvatelstva. Především
neděje se prostě vůbec nic v oboru produktivní
péče o nezaměstnané, zvláště
jest zanedbána státní podpora stavebního
ruchu.
Jak bídné je živobytí
širokých vrstev, o tom lze si učiniti pojem
z několika málo statistických dat. Za zařazení
dělníků do mzdových tříd
nemocneského pojištění vysvítá,
že 9,47 % všech pojištěnců nemá
denně ani 6 Kč, a že jen 12,99 % pojištěnců
má denně přes 31,50 Kč, že tedy
téměř 9/10 všech dělníků
nevydělává ani daně prostého
minima, které podle přiznání důvodové
zprávy k daňové reformě neznamená
ještě naprosto minimum existenční. S
těmito mzdami stojí Československo mezi vyvinutými
průmyslovými státy téměř
na posledním místě. Podle pečlivé
statistiky, kterou stále vede
orgán organisace "Union der Bergarbeiter" časopis
"Glück auf", nečinily reálné
mzdy horníků v prvé polovici 1927 ani 83
% předválečného stavu a u jiných
dělnických kategorií není tomu jinak.
Pkud jest tedy Československo ještě schopno
soutěže na světovém
trhu, zakládá se tato soutěživost na
zvýšeném vykořisťování
dělnické třídy, dělníci
musí tučné zisky podnikatelů platiti
hladem a bídou.
Podnikatelé nemusili čekati
teprve na zlepšení konjunktury, aby shrábli
vysoké zisky. Velké kapitálové společnosti
nejen že mohou vypláceti za rok krise 1926 vysoké
dividendy, nýbrž ony zakládají také
nové obrovské reservy. Důlní a hutní
společnost skončila obchodní rok 1926 čistým
ziskem 31,8 milionů a založila daněprostou
reservu 84,124.438 Kč 17 h. Poněvadž nelze
za to míti, že
tento obrovský výtěžek byl vydělán
v jediném roce, dlužno ze zřízení
tohoto fondu usuzovati, že velké kapitálové
společnosti i za platnosti dosavadního, prý
tak nesnesitelného daňového zákona,
mohly v tak obrovském rozsahu hromaditi kapitál,
který nyní,
po daňové amnestii a osvobození reserv z
roku 1926 od daní, mohou aspoň z části
ukázati. Uvedený příklad jest snad
nejkřiklavější, avšak nikoliv ojedinělý.
Tak ústecký chemický spolek zakládá
novou reservu 30 milionů a vykazuje 15,5 milionů
Kč čistého
zisku, akciová společnost "Solo" rozděluje
při čistém zisku 11 milionů (plus
2 miliony) 25 %ní dividendu (proti 20 %ní roku loňského)
a zakládá rovněž nový reservní
fond 30 milionů Kč. Také Ringhoferovy závody
zřizují nový reservní fond stejně
vysoký a vydělávají
6,6 milionů čistého zisku. Osm velkobank
v Československu vykazuje celkem 189,7 milionů čistého
zisku, v čemž ovšem Živnostenská
banka má lví podíl 41,3 miliony. Přirozeně
také banky podstatně zesílily své
reservy. Vedle toho platí svým vedoucím
ředitelům obrovské platy, ve skutečnosti
podíl na zisku, zatím co zaměstnanci jsou
propouštěni a olupováni o svá odborová
práva. Také k těmto zjevům přihlíží
vláda se založenýma rukama.
Hospodářská
a finanční politika vlády zostřuje
tedy třídní rozpory na celé čáře,
podporuje hromadění zisku a snižuje živobytí
pracujícího obyvatelstva. V tomto směru jest
naléhavě třeba rozhodného obratu.
Tážeme se tedy vlády:
1. Jest vláda ochotna předložiti
sněmovně hospodářský program?
2. Jest zvláště
ochotna ke zmírnění nesnesitelných
životních poměrů širokých
vrstev co nejdříve započíti s těmito
opatřeními:
a) podstatně snížiti,
a kde je to možno, úplně zrušiti daně
obchodové a hromadné daně spotřební,
njaproti tomu přiměřeně zdaniti kapitálový
majetek a pozemkový důchod a při tom osvoboditi
od daní příjem z práce,
b) podstatně snížiti
nákladní sazby, zvláště na potraviny,
c) zrušiti cla,
d) nahraditi gentskou soustavu
pojištěním pro případ nezaměstnanosti
a věnovati mu vydatné státní příspěvky,
e) učiniti účinná
opatření v oboru produktivní péče
o nezaměstnané, zvláště pokud
jde o stavební ruch,
f) zachovati bez obmezení
ochranu nájemníků,
g) vydati zákon o kartelích,
jímž se kartely podrobují přísné
veřejné kontrole za spoluúčasti odborových
sdružení a organisovaných spotřebitelů,
h) zříditi komory
spotřebitelů a podporovati spotřební
družstva,
i) zmírniti vojenská
břemena?
Dotazem dle §u 67 jedn. ř.
ze dne 13. května 1927, čís. D 794/II posl.
sněm., řízeným ministerskému
předsedovi u rušení přídělů
půdy Státním pozemkovým úřadem,
vytkl jsem, že v poslední době stále
častěji Státní pozemkový úřad
svémocně ruší příděl
nemovitostí, poskytnutý jednotlivým
nabyvatelům, drobným zemědělcům,
a žádal jsem nápravu v této věci,
vycházeje z přesvědčení, že
státní pozemkový úřad není
oprávněn příděl půdy
jednostranně rušiti a vnášeti tak nejistotu
v právní poměr přídělců
půdy k jejich majetku.
Odpověď vlády
na tento dotaz, datovanou dne 30. srpna 1927 však praví:
"Rušení, resp. odnětí přídělů
tak, jak jest v dotazu uvedeno, Státní pozemkový
úřad neprovádí".
Toto smělé tvrzení
v odpovědi vlády je v rozporu se skutečností.
Uvádím o tom jen dva případy:
Přídělový
komisař Státního pozemkového úřadu
v Benešově v přípise svém z 10.
srpna 1926 navrhl Státnímu pozemkovému úřadu
odnětí přídělu Antonínu
Neprašovi, č. 8. v Drhletíně, okres
Uhlířské Janovice. Na to Státní
pozemkový úřad skutečně nařídil,
aby jmenovaný odevzdal
příděl jinému uchazeči, přes
to, že Nepraš na pozemku přiděleném
řádně hospodařil. (Č. j. 14194/27
IIA Státního pozemkového úřadu).
Tentýž přídělový
komisař navrhl odnětí přídělu
Františku Kubínovi v Losinách, okres Uhlířské
Janovice, a Státní pozemkový úřad
také v tomto případě nařídil
odnětí přídělu jmenovanému.
Stížnost proti tomu vyřídil Státní
pozemkový úřad výnosem ze dne 23.
května 1927, č. 53683/27-IV/1, v němž
zamítl stížnost jeko bezdůvodnou s
poukazem na správné důvody naříkaného
rozhodnutí benešovského komisariátu.
V obou těchto případech
Státní pozemkový úřad určil
nové nabyvaele těchto přídělů
a řádným držitelům nařídil
odevzdati půdu do rukou jiných.
Mám proto důvody
tvrditi, že odpověď vlády na můj
dotaz ze den 13. května 1927 obsahuje tvrzení nesprávná
a táži se proto:
Z jakých příčin
byla mně dána nesprávná odpověď
na můj dotaz a hodlá vláda případ
vyšetřiti a potrestati vinníky?